Szerzői jogok

MI ISTEN CÉLJA VILÁGUNKKAL?

Eredeti angol cím: What on Earth is God Doing?: Satan’s Conflict with God

Renald Showers

Copyright © 2003 by The Friends of Israel Gospel Ministry, Inc., Bellmawr, NJ 08099

www.foi.org

Fordító: István Varga

Cover by Gariel Graphics, Woodbury, NJ.

A fordítás során a Magyar Bibliatársulat által kiadott új fordítású Biblia szövegét vettük alapul, a kivételek feltüntetésével. Minden jog fenntartva.

Tartalomjegyzék

Szerzői jogok

Tartalomjegyzék

Bevezetés

Első fejezet: A konfliktus háttere

Második fejezet: A konflktus története az első emberi születéstől a pusztai vándorlásig

Harmadik fejezet: A konfliktus története Kánaán meghódításától Júda bukásáig

Negyedik fejezet: A konfliktus leírása a babiloni fogságtól krisztus mennybemeneteléig

Ötödik fejezet: A konfliktus leírása Izrael áldásos pozíciójának elveszítésétől a reformációig

Hatodik fejezet: A konfliktus leírásaaz ellenreformációtól Ritschl filozófiájáig

Hetedik fejezet: A konfliktus leírása a liberális protestantizmustól a jelenkorig

Nyolcadik fejezet: A konfliktus leírása az elragadtatástól az örökkévaló jövőig

Befejezés

A WOL Élet Szava Bibliaiskoláról

Bevezetés

Sátánimádat, boszorkányság, spiritizmus, asztrológia – az okkult szokások feléledése csupán egy újabb fázisa az Isten és a Sátán között dúló évezredes konfliktusnak. Ha nincs tudomásunk erről a háborúról, az életet sem érthetjük meg igazán. Erről a harcról pedig csak úgy szerezhetünk tudomást, ha megismerkedünk a Biblia történelem-filozófiájával.

Az emberiség évszázadok óta három fő kérdésre keresi a választ: Honnan jöttünk? Miért vagyunk itt? Hová tartunk? Számtalan próbálkozás született már, hogy megbirkózzon ezekkel a kérdésekkel. Történelem-filozófiának vagy életfilozófiának is nevezhetjük ezeket a próbálkozásokat.

A Biblia beszél ezekről a kérdésekről, tehát kimondhatjuk, hogy van bibliai történelem-filozófia. Ezen tanulmány célja, hogy végigkövesse a Biblia történelem-filozófiáját az örökkévaló múltból egészen az örökkévaló jövőig. Eközben fontos több szempontra is felhívni az olvasó figyelmét. Először is elegendő tér és idő hiányában nem fogjuk részletezni a legtöbb történelmi eseményt, amelyről a Bibliában vagy a Biblián kívüli iratokban olvashatunk. Madártávlatból fogjuk vizsgálni az eseményeket, és így demonstráljuk Isten céljait a történelemben.

Másodszor: bizonyos kijelentéseket fogunk tenni arról, hogy Isten vagy a Sátán ezt vagy azt tette. Ezen kijelentések nem arra utalnak, hogy minden egyes esetben közvetlenül az Isten vagy a Sátán cselekedett. Esetenként ugyan személyesen is beleavatkoznak a történelembe, gyakoribb azonban, hogy eszközök segítségével érik el céljaikat. Akár felhasználói, vagy kezdeményezői is lehetnek az ember, egy egész nemzet, vagy egy angyal cselekedeteinek.

Harmadszor: a Biblia válogatott történelmi eseményeket jegyez fel a Krisztus utáni első század végéig. Prófétai jelleggel jövőbeli eseményekről is ír. Ellenben a második századtól egészen napjainkig egyáltalán nem követi nyomon a történelmet. Ennek ellenére a Biblia történelem-filozófiája megfelelő keretet nyújt ahhoz, hogy a jelen kor eseményeit is pontosan értelmezzük. Tanulmányunkban tehát igenis tárgyalni fogunk az első század végét követő vagy akár napjainkban zajló történelmi eseményeket is.

Első fejezet:

A konfliktus háttere

Az örökkévaló múlttól a teremtésig

A Biblia történelem-filozófiája az örökké létező személyes Istennel kezdődik, aki három különálló személyben létezik: Atya, Fiú, Szentlélek. A teremtés előtt semmi nem létezett, egyedül Isten.

Az örökkévaló múltban Isten elhatározta, hogy létrehoz egy királyságot, amelyben ő uralkodhat mint szuverén király (1Timóteus 1.17). Mivel királyság nem létezik alattvalók nélkül, és mivel semmi nem létezett, hogy őt szolgálja, Isten megalkotta alattvalóit, akiken uralkodhat.

Két fő fajtája volt személyes teremtményeinek. Először Isten angyali lényeket teremtett. Ezek az angyalok csontozat és hústest nélküli szellemlények voltak (Zsidók 1.13-14, Máté 22.30), valóságos intellektussal (2Sámuel 14.20) és kommunikációs képességgel (1Mózes 19.1-2). Hatalmasabbak voltak, mint a másik fajta teremtmény (Efézus 1.21, Kolossé 1.16, Dániel 10.13). A Biblia nem fedi fel, hogy Isten pontosan mennyi angyalt teremtett, de említést tesz százmillióról és ezernyi meg ezernyi lényről (Dániel 7.10, Jelenések 5.11, Zsidók 12.22).

Az isteni királyság alattvalójának szánt másik személyes teremtmény az ember volt. A föld Isten birodalmának egy különleges része, az ember pedig különleges alattvalója, aki uralmát képviseli minden egyéb teremtménye felett a földön. Ahogyan egy-egy király tartományokra osztja királyságát, és alattvalói közül kormányzókat jelöl ki élükre, és rajtuk kéri számon az adott tartomány igazgatását, úgy Isten is megalkotta az embert, rábízta a föld kormányzását, és rajta kéri számon, hogy Isten nevében jó „intézője” legyen a földnek (1Mózes 1.26, Zsoltárok 8.4-10). Más szóval Isten teokráciát hozott létre a földön. Az Oxford English Dictionary meghatározása szerint a teokrácia:

A kormányzásnak egy formája, melyben Isten a király vagy közvetlen uralkodó, törvényei képezik a királyság alkotmányát, és ezen törvényeket... képviselője vagy képviselői érvényesítik, mint az Ő eszközei.

Az embernek egyedi adottságokra volt szüksége ahhoz, hogy kormányozni tudja a földet. Elengedhetetlen volt, hogy megértse saját földi, anyagi környezetét, ezért Isten a föld porából alkotta meg őt, anyagi testtel ruházva fel az embert (1Mózes 2.7). Arra is szüksége volt, hogy képes legyen felismerni és befogadni Isten utasításait, ezért Isten a maga képmására teremtette őt (1Mózes 1.26-27), egy személyiséggel felruházott lényt, akinek intellektusa van, és képes a kommunikációra.

Isten királyságalkotó munkája az ember megteremtésével elkészült. Isten egyetemes királysága valóra vált, és az ő tökéletes mércéje szerint abban minden nagyon jó volt (1Mózes 1.31).

Az angyalok bukásától a Megváltó ígéretéig

A Sátán lázadása

A teremtés elkészültét követően az egyik legmagasabb rangú angyal – saját intelligenciájától és hatalmas erejétől felfuvalkodva – azt gondolta, hogy képes lenne megdönteni Isten szuverén uralmát (1Timóteus 3.6, talán Ézsaiás 14.12-14 és Ezékiel 28.11-17). Azt remélte, úgy válik majd a világegyetem királyává, ha saját királyságot hoz létre, amely felveszi a harcot Isten országával, és megdönti azt. Mivel fellázadt Isten ellen, a Sátán nevet kapta, amelynek jelentése: „ellenség”.[1] Ő lett a nagy lázadó, ellensége Istennek és a királyság minden egyes alattvalójának (Máté 13.25,28, 39; Lukács 10.18-19).

Ezen a ponton fontos megjegyeznünk valamit a Sátánról. A terve legyen bármennyire is fennhéjázó, ő maga soha nem lesz több mint Isten egyik teremtménye. Ebből a szempontból a Biblia történelem-filozófiája radikálisan eltér minden olyan vallási vagy filozófiai rendszertől, amely a történelmet két egyenrangú isten, a jó és a gonosz küzdelmeként fogja fel. A Biblia szerint semmi kétség nincs afelől, hogy Isten, a teremtő legyőzi a Sátánt, a teremtményt. Isten valójában már a lázadás pillanatában véget vethetett volna a Sátánnak, de szuverén akaratából úgy döntött, hogy ezt nem teszi meg. Ennek okát a későbbiekben látjuk majd.

A többi angyal lázadása

A Sátánnak szüksége volt alattvalókra ahhoz, hogy királyságot hozzon létre. Teremtményként nem volt meg az a képessége, hogy más lényeket teremtsen. Egyetlen lehetséges módja volt annak, hogy alattvalókat szerezzen magának: ha más teremtményeket is rávesz arra, hogy fellázadjanak Isten ellen. Ha országával mind a mennyei, mind a földi világban uralkodni akar, akkor az angyalokat és az embereket is meg kell győznie arról, hogy csatlakozzanak hozzá.

Angyalok igen nagy számban csatlakoztak a Sátánhoz és ezzel uralma alá kerültek. Több igei utalást is találunk a Sátánra és „az ő angyalaira” (Máté 25.41, Jelenések 12.7). Ezen angyali döntés következtében a Sátán lett az ördögök fejedelme (Máté 12.24-26), a levegő birodalmának fejedelme (Efézus 2.2). Angyalait különböző rangokba sorolta, hogy hatékonyan végezzék királysága munkáját (Efézus 6.11).

Bár igen sok angyal fogadott hűséget a Sátánnak és királyságának, angyalok egész hada maradt hű Istenhez. Ezeket nevezik „szent” és „választott” angyaloknak (Márk 8.38, 1Timóteus 5.21). Az Úr maradt ennek a seregnek az Ura (Ézsaiás 54.5, Jeremiás 31.35). Isten királyságában így azóta is angyalok egész sokasága él alattvalóként.

Az ember lázadása

A Sátán alattomos módon belépett az ember tökéletes földi környezetébe, és megkísértette őt, hogy szegje meg Isten egyértelmű parancsát. A csali nem volt más, mint az a gondolat, hogy ha az ember engedetlen lesz, olyanná válik, mint az Isten (1Mózes 3.1-5). Más szóval azt mondta az embernek, hogy a maga ura lehet és maga irányíthatja életét, csak fel kell lázadnia. Az isteni figyelmeztetés ellenére az ember úgy döntött, hogy semmibe veszi Királya utasítását. Így az isteni királyság földi tartományának kormányzója a Sátán oldalára állt az Isten elleni lázadásban.

Az ember bukásának következményei

Az ember lázadásának több tragikus következménye is volt. Először is: az ember lázadása pillanatában meghalt lelkileg (1Mózes 2.16-17). Ez nem azt jelentette, hogy az ember anyagtalan része megszűnt létezni. Inkább úgy fogalmazhatnánk, hogy lényegi természete gyökeresen megváltozott. Isten az embert a kormányzás hajlamával teremtette meg. Ez egyenesen Isten felé terelte őt, és ez irányította egész emberi természetét. Következésképpen az ember közösségben volt Istennel, és ennek megfelelően szolgálta őt. Amikor fellázadt, kormányzói beállítottsága egy Istennel ellenséges, aktívan lázadó hajlamba fordult át (Róma 8.7). Annyira átvette természete felett az irányítást ez az ellenséges hozzáállás, hogy természete annak teljességében tönkrement. Ezt nevezzük teljes romlottságnak. Az ember romlottságának következménye az lett, hogy az Istennel, az élet forrásával való kapcsolata megszakadt.

Másodszor: az ember fizikailag végül valóban meghalt. Lázadása beindította a romlás folyamatát testében. Ezt követően a betegségeknek, deformitásoknak és a halálnak kitéve kellett élnie életét (1Mózes 3.19, 5.5, Róma 5.12, 6.23, Zsidók 9.27). Ráadásul nem csupán a romlás miatt bekövetkező haláltól kellett tartania, hanem a veszélyes környezet, baleset vagy erőszak okozta haláltól is (1Móz 4.8, 9.5-6, Lukács 13.4). Lázadása következményeként nem férhetett többé ahhoz a forráshoz, ami örök életet biztosított neki (1Mózes 3.22-24).

Harmadszor: az ember föld felett gyakorolt uralma is megváltozott. Bizonyos dolgok felett egyszerűen elveszítette uralmát (Zsidók 2.5-8). Ami uralmat megtartott, az pedig torzult. Arra kárhoztatott, hogy visszaéljen a földi uralkodásával. Istenellenes hozzáállása miatt az ember a Teremtő eredeti szándékaival ellentétesen kezdte gyakorolni uralmát.

Negyedszer: mivel az ember volt az isteni királyság földi tartományának kormányzója, lázadása az egész földi világot tragédiával sújtotta. Gyakran megesik, hogy egy egész tartomány szenvedi annak következményeit, ha kormányzója a király ellen lázad. Az ember „birtokán” a föld termőképessége jelentősen csökkent (1Mózes 3.17), és most először a talaj töviseket és kórót termett (1Mózes 3.18). Az állatvilág is drasztikusan megváltozott: a szelíd, növényevőkből (1Mózes 1.30) vad húsevők lettek. A Róma 8.19-22 arra utal, hogy Isten földi teremtésének egésze hiábavalóságnak és romlásnak vettetett alá az ember lázadása miatt. Ennek következményeként sóhajtozik és vajúdik a mai napig. Bűne miatt az ember elveszítette tökéletes környezetét.

Ötödször: az ember alattvalói viszonya megszűnt Isten királyságában, és átkerült a Sátán királyságába. Ez tragikus következményekkel járt az emberi fajra nézve. Mivel a faj szülőpárja fellázadt Isten ellen, s mivel az ember saját fajtája szerint nemz utódokat, a világon minden egyes ember (kivéve Krisztust) egy, a természetében uralkodó, Istennel ellenséges hajlammal jön a világra. Így minden ember születésekor lelkileg halott és a Sátán királyságának alattvalója (Efézus 2.1). Amíg nem fogadja el az üdvösség isteni útját (később tárgyaljuk), minden ember a Sátán hatalmában és az ő útjait követve éli életét (Efézus 2.2); megvakítja őt a Sátán az igazság tekintetében (2Korinthus 4.4); megtéveszti őt a Sátán, hogy a hazugságot igaznak fogadja el (2Korinthus 11.14-15); lelki sötétségben és a Sátán hatalmában raboskodik (ApCsel 26.17-19); a Sátán gyermeke (János 8.44, 1János 3.8,10, Máté 13.37-39); és az ítéletnek ugyanaz a helye vár rá, mint magára a Sátánra (Jelenések 20.10, 15). A 2Korinthus 6.14-15 arra utal, hogy minden újjá nem született ember a Sátánhoz és a sötétség birodalmához tartozik. A Sátán pedig felhasználja ezeket az embereket, hogy királysága céljait elérje (Jób 1.9-15, 17; Lukács 22.3-6; János 8.37, 40, 44, 59; 2Thesszalonika 2.9; 1János 3.12).

Hatodszor: mivel a földi tartomány kormányzója a Sátán alattvalója lett, tartománya is a Sátán királyságának részévé vált. Az ember lázadásának köszönhetően a Sátán elbitorolta Istentől a föld királyi posztját. A teokráciát felváltotta a sátánuralom. Ezért nevezhette Jézus a Sátánt „e világ fejedelmének” (János 12.31, 14.30, 16.11); ezért ajánlhatta fel a Sátán Krisztusnak a föld minden országát (Lukács 4.5-6); ezért nevezi a Sátán egyes angyalait úgy, hogy „ez élet sötétségének világbírói” (Efézus 6.12, Károli fordítás); ezért van az, hogy „az egész világ a gonosz hatalmában van” (1János 5.19); és végül annyira uralma alatt tartja e jelen világot, hogy Pál apostol „e világ istenének” nevezi a Sátánt (2Korinthus 4.4). E tragikus következmények annak a bizonyítékai, hogy a Sátán sikeresen elhitette hazugságát az emberrel (János 8.44). Ahelyett, hogy szabadságot szerzett volna az embernek az isteni tekintély elleni lázadása, foglyul ejtette őt saját bűnös hajlama (Róma 6.6, 16-23), a halál (Róma 5.12, Zsidók 9.27), és az életen át tartó haláltól való félelem (Zsidók 2.15). Ahelyett, hogy a maga urává vált volna, egy új király birodalmába került. Eredeti Királya egy szerető és jóindulatú uralkodó volt, aki életet, békességet, boldogságot és megelégedettséget ajánlott fel az embernek önkéntes engedelmességéért. Új királya azonban egy kemény és önző rabszolgahajcsár volt, aki halált, betegséget, viszályt, fájdalmat és csalódottságot ajánlott fel az ember szolgálataiért cserébe. Az ember ahelyett, hogy javított volna helyzetén, lázadásával lehetetlenné tette, hogy eredeti képességeit teljesen kihasználhassa. Önmagát alacsonyította le, és a neki szánt méltóság nagy részét elveszítette (Róma 1.18-32).

Az ember lázadása véglegessé tette tragikus állapotát, és teljességgel képtelené vált arra, hogy önmagán segítsen. Ezután gyakran történt meg vele, hogy sorsán próbált javítani találékonyságával, de ez „visszafelé sült el”, és előre nem látott gondokat okozott neki. Kizárólag egy természetfeletti, isteni beavatkozás képes megmenteni őt abból a reménytelen helyzetből, melybe saját döntésének köszönhetően került (Ézsaiás 43.11).

Az ember bukásával a Sátán sikeresen „benépesítette” királyságát. Elérte, hogy Isten angyalai közül sokan, az emberi fajból pedig mindenki átálljon az ő oldalára. Eközben a földet királysága egyik tartományává tette. Úgy tűnt, hogy az isteni tekintély aláaknázására tett erőfeszítései kezdeti sikereket értek el.

A történelem célja

Ettől kezdve két egymással ellenséges királyság létezett. A Sátán királysága megtámadta Isten királyságát azzal a nem titkolt szándékkal, hogy elpusztítsa azt. Ha Isten meg akarja őrizni szuverén hatalmát, el kell, hogy pusztítsa a Sátánt és királyságát. A színpad készen állt egy lélegzet-elállító konfliktusra – az évezredek konfliktusára. Ezt a háborút a mennyben és a földön egyaránt vívják majd (Jelenések 12.7, 13, 17; Efézus 6.10-12). Mivel a Biblia az embernek szánt isteni kijelentés, abban elsősorban a konfliktus földi színteréről olvasunk.

Ez az évezredes konfliktus a kulcs ahhoz, hogy megfejtsük, mi is valójában a történelem végső célja. Istennek és a Sátánnak egyaránt van célja a történelemmel, de mivel Isten az Isten, és a Sátán csak egy teremtmény, Isten célja lesz a végső cél. A Sátán szándéka, hogy a világegyetem egyeduralkodójává váljon, mégpedig úgy, hogy felállítja örök királyságát, ami átveszi minden más uralom helyét mind a mennyekben, mind a földön. Országa nem automatikusan örök királyságként jött létre. Csak akkor válhat azzá, ha le tudja győzni Istent és az ő királyságát. Lázadása kezdetétől fogva erre törekedett és törekedni is fog majdnem egészen a jelen világtörténelem végéig.

Isten célja a történelemmel, hogy bemutassa szuverén uralmát a következőképpen: teljesen és végérvényesen elpusztítja a Sátánt és az ő királyságát, kizár minden lázadót eredeti birodalmából, és újra felállítja teokráciáját azon tartományokban, melyeket a Sátán elbitorolt. Amennyire igaz, hogy Isten célja a történelem végső célja, olyannyira helyes az a következtetés, hogy a történelem végső célja nem más, mint Isten szuverenitásának bemutatása.

Ahhoz, hogy Isten a történelem során bemutassa célját, a jelenlegi földet vissza kell állítania az ember lázadását megelőző eredeti állapotába. Az Ószövetség prófétái kaptak arra vonatkozó kijelentéseket, hogy Isten pontosan ezt fogja tenni (ApCsel 3.21). Fontos megjegyeznünk, hogy ennek a helyreállításnak a jelenlegi földön kell megtörténnie, és nem az örökkévalóságra szánt új földön (Jelenések 21.1). Amennyiben Isten az eredeti állapotok visszaállítása nélkül adná át az elmúlásnak a jelenlegi világot, úgy tűnhetne, hogy képtelen volt felülkerekedni a Sátán és királysága által okozott pusztításon. Így az isteni szuverenitás nem nyerne bizonyítást az emberi történelemben.

Ahhoz, hogy visszaállítsa a földet eredeti állapotába, Istennek vissza kell fordítania az ember lázadásának tragikus következményeit. Először is: lelkileg újra életre kell keltenie az embert. Ez azzal jár, hogy egy új belső hajlamot ad neki, ami az Isten iránti szeretetben és engedelmességben gyökerezik, és ami az ember egész természetét Isten akaratával megegyezően irányítja.

Másodszor: Istennek el kell törölnie a fizikai halált. Ez azzal jár, hogy leállítja, sőt visszafordítja az ember testében zajló romlást; eltörli a betegségeket, deformitásokat, minden veszélyforrást, balesetet és az erőszakot, és persze életre kelti a már elhunytakat.

Harmadszor: Istennek el kell érnie, hogy az ember újra eredeti szándékának megfelelően kormányozza a földet. Ez az ember elveszített kormányzói képességek helyreállításával jár, a megőrzött képességek korrigálásával, és azzal, hogy véget vet az emberi túlkapásoknak, amit a föld ellen követett el.

Negyedszer: helyre kell állítania a bűnbeesés előtti tökéletes környezetet. Ez azzal jár, hogy eredeti állapotába állítja vissza a talajt, termővé teszi azt, az állatvilágot újra megszelídíti és növényevővé teszi, és kiragadja az egész földi teremtést abból a hiábavalóságból és romlásból, amiben az ember lázadása óta volt minden.

Ötödször: a Sátán királyságának alattvalóiból az isteni királyság alattvalóivá kell tennie az embereket a lelki újjászületés által.

Hatodszor: meg kell fosztania a Sátánt földi trónjától, és a földet újra az isteni királyság tartományává kell tennie. Más szóval, újra föl kell állítania ezen a földön teokratikus uralmát annak minden hatalmával, dicsőségével, és meg kell szabadítania a világot a Sátántól, angyalaitól és emberi alattvalóitól. A bűn következményeinek visszafordítását nevezhetjük Isten üdvtervének.

Az első ígéret a Megváltó eljöveteléről

Hogy megmutassa Isten szuverén uralmát, szükségessé vált tehát, hogy elpusztítsa a Sátánt és királyságát. Itt egy érdekességre hívnám fel az olvasó figyelmét: abban a pillanatban, hogy a Sátán elbitorolta Istentől a földet és királyságát, elhangzott a prófécia a Sátán bukásáról (1Mózes 3.14-15). Amilyen alattomosan kísértette meg a Sátán az embert, olyan kimérten szólítja meg Isten őt. Figyelmezteti, hogy az asszonytól születik majd egy ember, aki végül halálos csapást mér rá. Később a Szentírás felfedi, hogy ez nem más, mint az első prófécia a Megváltó földi születéséről, aki megtesz minden szükségest ahhoz, hogy Isten lerontsa a Sátán munkáját és királyságát. Más szóval, a Megváltó az isteni ellenforradalmár, aki legyőzi a nagy forradalmárt. Ezzel a Megváltó lett a kulcs ahhoz, hogy megvalósuljon Isten terve és célja a történelemben.

Ahhoz, hogy Isten visszájára fordítsa az ember bűnének következményeit, a következmények okától kell megszabadulnia, azaz az emberi bűntől. Később a Szentírás kijelenti, hogy csak az Isten igazságát kielégítő megfelelő büntetés tudja elvenni az ember bűnét. Azt is kijelenti, hogy a halál az egyetlen elfogadható büntetés (Róma 5.12, 6.23). Ezért történt, hogy az isteni prófécia az 1Mózes 3.15-ben nem csak a Megváltónak a Sátánra mért halálos csapását jósolja meg, hanem azt is, hogy a Sátán megsebesíti őt. Isten így közölte azt, hogy a Megváltó az ő halálával győzi le a Sátánt. A Szentírás később azt is kijelenti, hogy az ő halála lesz a fizetség az ember bűnéért, és el is veszi a bűnt (Ézsaiás 53.4-6, 10-12; János 1.29), lehetővé téve az emberi lázadás következményeinek isteni helyreállítását.

A konfliktus stratégiája

Az 1Mózes 3.15-ben nyilvánvalóvá válik, hogy Isten stratégiai szerepet szán a Megváltónak a Sátán elleni harcban. Mégsem csupán a Megváltó fogja szolgálni az Isten királyságát a konfliktus során. A kiválasztott szent angyalok is a Sátán erői ellen fognak harcolni (Dániel 10.20; Jelenések 12.7). A Megváltó szabadító munkáját felhasználva Isten kimenekíti majd az embereket a Sátán királyságából, és saját országa alattvalóivá teszi őket (Galata 1.4; Kolossé 1.13). A megváltott emberek mind itt maradnak a világban életük végéig, hogy az Isten királyságának képviselői legyenek a sátáni birodalom földi tartományában. Bár a Sátán világrendszerében élnek, nem tartoznak többé ahhoz (János 17.14-18). Idegenek és jövevények lesznek ebben a világban, és a Menny polgárai (Zsidók 11.13; 1Péter 1.17; Efézus 2.19; Filippi 3.20).

Időnként Isten nemzeteket, sőt hitetlen embereket is felhasznál majd arra, hogy céljait szolgálják (Ézsaiás 10.5-6; Jeremiás 25.9; Ézsaiás 44.28-45.5). Bár a történelem egyes időszakaiban nem világméretű teokráciaként áll fenn az Isten országa, a történelem minden időszakában lesznek képviselői, és végezni fogja munkáját a földön. Az Isten királyságának ezen funkciója a Sátán földi tartományában segít megértenünk a jó és a rossz párhuzamos jelenlétét világunkban (Máté 13.24-30, 36-43).

Mivel az isteni stratégia kulcsa a megváltó eljövetele és munkája lesz, nem meglepetés, hogy a Sátán stratégiája megakadályozni a Megváltó eljövetelét és munkáját. Emellett háborút folytat majd a szent angyalok és a megváltott emberek ellen, akik Isten képviselői a világban (Dániel 10.13, 20-21; Efézus 6.11, 16). Munkájában a bukott angyalokat, királysága emberi alattvalóit, nemzeteket, és esetenként Isten királyságának alattvalóit használja fel (Dániel 10.13, 21; Efézus 6.12; Jób 1.9-15, 17; Lukács 22.3; 2Thesszalonika 2.9; Máté 16.21-23; ApCsel 5.1-3).

A Szentírás tanulmányozása arra enged következtetni, hogy a Sátán kezdettől fogva két fronton intéz támadást: (1) megpróbálja elpusztítani Isten királyságának alattvalóit, és (2) megpróbálja eltorzítani Isten királyságának bizonyságtételét eretnek tanítással vagy életmóddal. Ismételten tanúi lehetünk majd mindkét taktikának a szemünk előtt megelevenedő konfliktusban.

Második fejezet:

A konflktus története

az első emberi születéstől a pusztai vándorlásig

Az első születés és gyilkosság

A Sátán jelen volt az Édenben, amikor Isten először tett ígéretet a Megváltó eljövetelére. Megértette, hogy ha eljön a megváltó, az mind neki mind ügyének a végzetet jelenti. Így az ószövetségi történelem során a Megváltó eljövetelének megakadályozása lett fő célja.

Röviddel azután, hogy Ádám és Éva életet adott első két gyermeküknek, Káinnak és Ábelnek, nyilvánvalóvá vált, hogy egyikük istenfélő volt, a másik nem. Talán Ábel kegyes élete arról győzte meg a Sátánt, hogy ő lehet a Megváltó, vagy legalábbis az ő leszármazottjaként jön majd el. Elkerülhetetlenné vált számára, hogy megszabaduljon Ábeltől. Káinban eleve egy lázadó, dühös lelkület uralkodott, így nem volt nehéz arra indítani, hogy meggyilkolja testvérét (1Mózes 4.1-8). Az 1János 3.10-12-ben válik egyértelművé, hogy valóban köze volt a Sátánnak Ábel meggyilkolásához. A Sátánnak ezen beavatkozása miatt mondja róla Jézus, hogy „embergyilkos volt kezdettől fogva” (János 8.44). Így tehát a történelem legelső gyilkossága azért történt, mert a Sátán megpróbálta elérni célját: megakadályozni a Megváltó eljövetelét.

Az emberi faj hittől való elfordulása

Isten azzal ellensúlyozta Ábel halálát a Sátán ellen folytatott háborújában, hogy egy másik istenfélő gyermekkel ajándékozta meg Ádámot és Évát. A fiú neve Sét volt (1Mózes 4.25). Mivel neve jelentése „helyettesítő”, nyilvánvaló, hogy Isten Ábelt akarta helyettesíteni Séttel.[2] Az 1Mózes 5-ben, 11.10-32-ben és a Lukács 3.23-38-ban található nemzetségtáblázatok arra is rámutatnak, hogy Isten Sét vonalán keresztül tervezte elküldeni a Megváltót.

Világossá vált a Sátán számára, hogy minden egyes elpusztított fiú helyébe Isten egy újat állíthat, így változtatott a taktikáján. Elhatározta, hogy a teljes emberi fajt hitetlenséggel fertőzi meg, beleértve Sét leszármazottjait is. Az első támadást azzal indította, hogy létrehozott egy istentelen származási vonalat Káin utódjaival. Ők egy fejlett civilizáció kiépítetésébe fogtak, de Istentől elfordultak, többnejűség és erőszak jellemezte őket (1Mózes 4.16-24).

Sét vonala idővel természetesen kapcsolatba került Káin vonalával, és őket is megfertőzte a hitetlenség. Az emberiség olyannyira elfajult, hogy az egész földet az erőszak és a romlottság töltötte be (1Mózes 6.11, 13). Isten a világra tekintett, és „látta az Úr, hogy az emberi gonoszság mennyire elhatalmasodott a földön, és hogy az ember szívének minden szándéka és gondolata szüntelenül csak gonosz” (1Mózes 6.5). Annyira megszomorodott Isten, hogy bejelentette szándékát, mely szerint elpusztítja az emberi fajt, melyet megteremtett (1Mózes 6.6-7).

Az özönvíz

A Sátánnak ugyan sikerült az emberiség nagy részét megrontania, de nem tudta egészen tönkre tenni. Isten Sét egyik istenfélő utódjának megőrzésével ellensúlyozta a Sátán erőfeszítéseit (1Mózes 5.6-29, 6.9). Az utód neve Noé volt. Bármekkora is volt a nyomás, Noé nem hagyta, hogy befolyással legyen rá környezete istentelen felfogása és magaviselete. Megvolt tehát Isten választottja. Igaz, egyetlen egy ember, de csak rá és családjára volt szükség, hogy Sét istenfélő vonalát továbbvigyék, és eljöhessen a Megváltó.

Isten eldöntötte, hogy eltörli az elfajult emberiséget a föld színéről, nem csak ítéletként, hanem azért is, hogy véget vessen a romlásnak, mielőtt az Noé családját is megfertőzi. A pusztítást használta fel, hogy megőrizze a Megváltó vonalát; ezzel megakadályozta a Sátán győzelmét királysága felett.

Isten arra utasította Noét, hogy építsen egy nagy bárkát, melyben családja, minden madárfaj és a szárazföldi állatok egy-egy párja túléli majd a katasztrófát (1Mózes 6.8-7.16). Miután mindenki biztonságban volt a bárka belsejében, Isten egy világméretű özönvízzel árasztotta el a földet (1Mózes 7.10-12). Minden ember meghalt, és minden szárazföldi állat elpusztult (1Mózes 7.21-23). Isten ezzel megakadályozta, hogy a Sátán teljesen beszennyezze az emberi fajt, ami megakadályozta volna a Megváltó eljövetelét.

Az új kezdet és az újabb hittől való elfordulás

Az özönvíz elpusztította a Sátán királyságának emberi alattvalóit. Lehetőséget kapott az emberi faj, hogy újra kezdjen Istennel. Miután leapadtak a vizek, Noé és családja áldozatot mutattak be az Istennek (1Mózes 8.20). Mivel eleve egy embergyilkos befolyása okozta az emberiség elfajulását az özönvíz előtt, Isten bevezette a halálbüntetést, hogy gátat szabjon az ember újabb elvetemülésének az özönvizet követően (1Mózes 9.5-6). Ezzel együtt járt az emberi kormányzás felállítása, hiszen szükség volt egy fajta kormányzatra, ami végrehajtja a büntetést. Tehát mind a halálbüntetés, mind az emberi kormányzat Isten kezdeményezésére jött létre, mégpedig azért, hogy ezzel Isten kordában tartsa az ember elfajulását. Céljuk így egyben az, hogy akadályozzák a Sátán királyságának munkáját a földön. Ezért írta Pál a Róma 13.1-6-ban: Minden lélek engedelmeskedjék a felettes hatalmaknak, mert nincs hatalom mástól, mint Istentől, ami hatalom pedig van, az mind az Istentől rendeltetett. Aki tehát ellene szegül a hatalomnak, az Isten rendelésének áll ellen; akik pedig ellenállnak, azok ítéletet vonnak magukra. Mert a jócselekedet miatt nem kell félni az elöljáróktól, hanem csak a rossz miatt. Azt akarod, hogy ne kelljen félned a hatalomtól? Tedd a jót, és dicséretet kapsz tőle: mert Isten szolgája az a te javadra. Ha azonban a rosszat teszed, akkor félj, mert nem ok nélkül viseli a kardot, hiszen ő Isten szolgája, aki az ő haragját hajtja végre azon, aki a rosszat teszi. Ezért tehát engedelmeskedni kell nemcsak a harag miatt, hanem a lelkiismeret miatt is. Hiszen adót is azért fizettek, mert ők Isten szolgái, akik éppen ebben a szolgálatban fáradoznak.

Szövetséget kötött Isten Noéval, utódjaival, és az állatvilággal, és ígéretet tett, hogy soha többé nem pusztít el özönvíz által semmit, ami testben él (1Mózes 9.8-17). A Sátán hasznot akart húzni ebből az ígéretből. Mivel Isten egyetlen testet sem pusztít el újra özönvízzel, még a megrontott, elfajult testet sem, a Sátán elhatározta, hogy még egyszer beszennyezi az emberi fajt. Azzal kezdte, hogy homoszexuális hajlamot gerjesztett Hámban, Noé egyik fiában (1Mózes 9.18-23).[3]

Hám erkölcstelenségét követően hangzott el Noé próféciája róla és utódairól (1Mózes 9.24-27). A prófécia megjövendölte, hogy Isten gazdagon megáldja Sémet és leszármazottjait (1Mózes 9.27). Egy későbbi kijelentésből azt is megtudjuk, hogy Sém vonalából jön el a Megváltó (1Mózes 11.10-12.3).

A Sátán nem elégedett meg azzal, hogy csak Hám vonalát szennyezi be. Azt akarta elérni, hogy újra a teljes emberi faj, beleértve Sém vonalát is, elforduljon a hittől. Isten megparancsolta Noénak és leszármazottjainak, hogy népesítsék be a földet utódjaikkal (1Mózes 9.1). Az emberiségnek nem volt szabad „kis helyekre koncentrálódnia”, hanem „terjeszkednie kellett”, hogy ne legyen „benépesítetlen, műveletlen része” a földnek.[4] A Sátán azonban, érthető okokból, azt akarta, hogy egy helyen és együtt maradjon az emberiség. Először is: nehezebb egy szétszóródott tömeget irányítani. Másodszor: gyorsabban terjed a hittől való elfordulás, ha az emberek rendszeresen tartják a kapcsolatot egymással.

Az egység szimbólumára, egy közös feladatra volt szükség, hogy együtt tartsa az emberiséget a Sátán. Mindkettőt megadta nekik, amikor arra indította őket, hogy új lakóhelyükön, a babiloni síkságon építsenek egy hatalmas várost és egy tornyot (1Mózes 11.1-4). Fontolóra vehették ezt a tervet, hiszen ekkor még az egész faj egy nyelvet beszélt.

Isten azzal ellensúlyozta ezt a próbálkozást, hogy összezavarta a nyelveket (1Mózes 11.5-7). A történelemben először az emberiség többé nem egy közös nyelvet beszélt. A zűrzavar miatt az építkezés leállt, és az emberiség szétszóródott a földön (1Mózes 11.8-9). Nyelvcsoportokra oszlott az ember, az egy közös nyelvet beszélők elválva a többiektől. A föld egy-egy vidékére vándoroltak, és a különböző nyelvek alapján önálló nemzetek születtek (1Mózes 10.10). Tehát elmondhatjuk, hogy a nyelvek és nemzetek kialakulása is egyenes következménye az Isten és a Sátán királysága között dúló harcnak. Az 1Mózes 11-ben olvasunk egy földrajzi összefoglalót arról, hogy miként szóródott szét az ember a nyelvek összekavarását követően.[5]

Noé utódainak szétszórása kétség kívül lelassította a hitehagyás elterjedését; megállítani azonban nem tudta. A Sátán eltökélt szándéka volt, hogy minden embert elfordítson Istentől. Idővel Noé utódai is kezdték elnyomni magukban az Istenre vonatkozó igazságokat. Nem tanították a következő generációkat Istenről, és természetesen Istenre mutató kijelentéseit is elutasították. Ezen tettük dicsekvésre késztette őket, hiszen azt a látszatot keltette, hogy az ember önmaga ura. Az ember szándékos elfordulása a hittől két tragikus következménnyel járt. Először is: az ember számos bálványimádó vallást kreált, amivel az igaz Isten imádatát helyettesítette. Másodszor: az ember fokozatosan erkölcsi romlásba hanyatlott. Szabad utat engedett aljas ösztöneinek, és elnézte a romlottság legalantasabb megnyilvánulásait (Róma 1.18-32). Így tehát elmondhatjuk, hogy a hamis vallás és a romlottság legszégyentelenebb formái egyenes következményei a Sátán harcának, melyet Isten királysága ellen folytat.

Az ábrahámi szövetség

Miután a nemzetek megjelentek a földön, Isten egyértelművé tette, hogy egy új nemzetet fog létrehozni, Izraelt, aminek kulcsfontosságú szerepe lesz a Sátán királysága ellen folytatott háborúban. Az erről szóló kijelentést Isten az Ábrámmal (később Ábrahám) kötött szövetség formájában közölte. Ábrahám Sém egyik leszármazottja volt (1Mózes 11.10-30). Bár a Sátán újra elérte, hogy elfajuljon az emberiség, Istennek is megvolt az újabb kiválasztottja, aki kész volt engedelmeskedni (Zsidók 11.8).

Az Istennel kötött szövetség miatt Ábrahám Kánaán földjére költözött (1Mózes 12.1-7). A szövetségben Isten három féle ígéretet tett Ábrahámnak: egy személyes, egy nemzeti és egy egyetemes ígéretet. A nemzeti ígéret arra vonatkozott, hogy nagy nemzetté teszi Ábrahám leszármazottjait (1Mózes 12.2). Az egyetemes arra, hogy Ábrahámban a föld minden népe áldást nyer (1Mózes 12.3). Isten burkoltan utalt ezzel arra, hogy a Megváltó – kinek munkája az egész világ számára áldást hoz majd – Ábrahám leszármazottja lesz (Máté 1.1, Lukács 3.23-24).[6] Ezzel a Megváltó származási vonala Ábrahám leszármazottjaira szűkült, azaz Izrael nemzetére.

Utazás Egyiptomba

Néhány generációval később Ábrahám leszármazottjai Egyiptomba vándoroltak (1Mózes 46.1-7). Több évszázados ott-tartózkodásuk alatt Isten gazdagon megáldotta őket (2Mózes 1.1-7). Kétség nem fér hozzá, hogy ekkorra már a Sátán számára is egyértelművé vált: Izrael Isten kiválasztott népe, és Isten rajtuk keresztül akarja elhozni a világba a Megváltót, hogy megvalósítsa tervét. Megértette, hogy Izraelt kell elpusztítania ahhoz, hogy győzelmet arasson Isten királysága felett. Egyiptomban indította el első támadását Izrael ellen, és ez a mai napig is tart. Az antiszemitizmus atyja tehát maga a Sátán, és az antiszemitizmus egyenes következménye az Isten királysága ellen folytatott harcának.

Izrael elpusztítására tett első próbálkozása során az egyiptomi fáraó konokságát használta fel. A fáraó egy ördögi tervet eszelt ki, hogy módszeresen megsemmisítse Izraelt (2Mózes 1.8-22). Mackintosh a következőt írja a fáraóról: „Hiú ember! Mily keveset is tud saját állapotáról és jelleméről! Csupán egy eszköz ő a Sátán kezében, akit arra használ gonosz tervében, hogy megpróbálja meghiúsítani Isten céljait.”[7]

A Sátán lépésére Isten kettős ellentámadást indított: Izrael élére állította Mózest, és tíz csapást küldött Egyiptomra, hogy megtörje a fáraó konokságát (2Mózes 2.1-12.28).

A kivonulás

A tízedik csapással megtört a fáraó akarata. Népével együtt sürgetve kérte a zsidókat, hogy hagyják el Egyiptomot (2Mózes 12.29-51). Ezzel megkezdődött Izrael kivonulása Egyiptomból, ami a nép egész ószövetségi történelmének egyik legkiemelkedőbb eseménye lett.

Elindult Izrael Kánaán földjére. Útja a Sínai-félsziget pusztáján át vezetett. Ez a vándorlás számos lehetőséget adott a Sátánnak arra, hogy támadja Izraelt. Az első támadás röviddel a kivonulás után érkezett. A fáraó meggondolta magát, hogy elengedte Izraelt, és üldözőbe vette őket hadseregével és harci szekereivel (2Mózes 14.1-9). Úgy tűnt, sikerült sarokba szorítania Izraelt, mivel a menekülés útvonalát elzárta a Vörös-tenger (2Mózes 14.10-14). Isten ellenlépése az volt, hogy kettéválasztotta a tengert, és Izrael biztonságban átkelhetett. Amikor a fáraó szekerei ide is követték őket, Isten az addig kettéválasztott vizet összeengedte, és Egyiptom harci szekereit egy pillanat alatt elpusztította (2Mózes 14.21-31).

Az Izraelért folytatott konfliktus nem ért véget. A Sátán először szomjan halással fenyegette meg a népet, amit azzal tetézett, hogy amikor talált vizet a nép, az is ihatatlan volt. Ezt azzal ellensúlyozta Isten, hogy kijelentette Mózesnek, hogyan teheti ihatóvá a vizet (2Mózes 15.22-26). Ezután éhhalállal fenyegette meg Izraelt, Isten azonban fürjekről és mindennapra elég mannáról gondoskodott (2Mózes 16). Majd amikor újra vízhiánnyal támadt a Sátán, Isten a sziklából adott nekik inni (2Mózes 17.1-7). Következett az amálékiek támadása; Isten azonban győzelmet biztosított a népnek, miközben Mózes imádkozott (2Mózes 17.8-16).

A mózesi szövetség

Három hónap telt el az Egyiptomból való kivonulásuk után, amikor Izrael megérkezett a Sínai-hegy lábához (2Mózes 19.1-2). Míg Izrael ott táborozott, Isten szövetséget kötött vele Mózesen keresztül. Ez volt az a szövetség, amely hivatalosan is összekötötte Istent és Izraelt (2Mózes 19.3-8). Bár úgy nevezik, hogy „a mózesi szövetség”, sokkal népszerűbb a „törvény” elnevezése (2Mózes 20.1-23.19).

Mivel a Megváltónak Izraelből kell jönnie, fontos volt megőrizni a népet az őt körülvevő világ hitetlenségétől és elfajult életmódjától. Hogy biztosítsa a nép ezen szabadságát, Isten a törvény alá helyezte Izraelt. A törvénynek a bűnös hajlamokat és a hittől való elfordulást korlátozó külső tényezőként kellett hatnia egészen addig, amíg el nem jön a Megváltó (Galata 3.15-4.5). Ahhoz, hogy valóban hatékonyan korlátozzon, a törvény megkövetelte a hittől elfordulók és az elfajult viselkedést tanúsítók azonnali halálát (2Mózes 21.12-17, 22.18-20). A Megváltó eljövetele fontosabb volt az emberiség szempontjából, mint egyetlen lázadó bűnös élete.

Egyáltalán nem volt tehát mindegy, hogy Izrael betartja-e a törvényt vagy sem. Isten egy figyelmeztetéssel győzte meg Izraelt ennek fontosságáról: ahogyan viszonyul a nemzet a szövetséghez, olyan irányt vesz jövőjük. Amíg tartja magát a szövetséghez, Isten jobban megáldja őt, mint minden más népet, és oltalmazza őt minden veszélytől (3Mózes 26.3-13; 5Mózes 28.1-14). Amint azonban felrúgja a szövetséget, Isten megvonja oltalmazó jelenlétét, és leigázással, pusztulással, a pogányok közé történő deportálásával bünteti őket (3Mózes 16.14-39; 5Mózes 28.15-68). Megígérte azonban Isten, hogy mindig megőriz egy maradékot, akik minden hitetlenségből meg fognak térni (3Mózes 26.40-46). Így a nemzet soha nem szűnik meg létezni.

A hittől való elfordulás veszélye

Miközben Mózes fenn volt a Sínai-hegyen Istennel, a Sátán újra megtámadta a népet. A törvényben Isten megtiltotta Izraelnek, hogy akár Őróla, akár bármilyen más istenről képet készítsen és imádja azt. Tudta tehát a Sátán, hogy Izrael bármilyen bálványimádása Isten haragját vívja ki maga ellen. Elérte, hogy Izrael felkérje Áront egy istenszobor elkészítésére. Áron hajlott rá, és a nép erkölcstelen bálványimádásba zuhant (2Mózes 32.1-6). Isten véget vetett ennek az elfordulásnak úgy, hogy csak az ebben résztvevőket büntette (2Mózes 32.7-35).

A szent sátor és az áldozatok

Izraelnek egyedülálló kapcsolata volt Istennel, ezért szükséges volt, hogy legyen egy hely, ahol a nép imádhatja Istenét, és ahol az Isten különleges módon közöttük lakjon. E célból adott Isten kijelentést Mózesnek egy hordozható, istentiszteletül szolgáló építményről, a szent sátorról (2Mózes 25-31). Miután elkészítették, majd felállították a hajlékot, Isten dicsősége töltötte be azt annak jeléül, hogy Isten jelenléte fogja oltalmazni Izraelt (2Mózes 40.34-38). Adott Isten Izraelnek áldozati rendszert (3Mózes 1-7), papságot, akik bemutatják az áldozatokat (3Mózes 8-10), és istentiszteleti rendet az egész évre (3Mózes 11-25). Bár az áldozatok nem törölték el azok bűneit, akik bemutatták az áldozatot (Zsidók 10-4), tanító jelleggel bírtak. Arra tanították Izraelt, hogy a bűnös ember egyetlen módon kerülhet kapcsolatba a szent Istennel, ez pedig nem más, mint egy helyettesítő véres áldozat.[8] Szimbólumai voltak az eljövendő Megváltó önnön véres áldozatának, ami egyszer s mindenkorra teljesen elveszi az ember bűnét (Zsidók 10.1, 10–14).

A kádes-barneai kudarc s a pusztai vándorlás

Amikor Izrael megérkezett Kádes-Barneába, Kánaán határába, a Sátán újabb támadásba lendült. Az emberek félelmét használta fel arra, hogy hitetlenséget gerjesszen - talán abban reménykedve -, hogy ez Isten haragját vívja ki a nép ellen. Annak ellenére, hogy Isten korábban győzelmet ígért nekik Kánaán népei felett (2Mózes 23.20-31), Izrael pánikba esett, amikor meghallotta a kémektől, hogy mennyivel hatalmasabbak náluk a kánaániak (4Mózes 13.25-33). Hitetlenségükben Istent rágalmazták, és elhatározták, hogy visszatérnek Egyiptomba (4Mózes 14.1-10). Isten azzal ellensúlyozta hitetlenségüket, hogy visszafordította Izraelt a pusztába, és negyven éven át vándoroltak, amíg minden 20 éves és annál idősebb meg nem halt. Az idős generációk nem mehettek be Kánaánba (4Mózes 14.11-35).

Vándorlásuk során újabb és újabb támadásokkal próbálkozott a Sátán. Felhasználta ellenük saját elégedetlenségüket, unalmukat, a vízhiányt és a környező népeket. Az izraeliták fellázadtak vezetőik ellen (4Mózes 16), és panaszkodtak Isten ellen (4Mózes 20.2-13, 21.4-9). Próbára tette a Sátán Isten türelmét azt remélve, hogy elpusztítja a népet, amelyen keresztül a Megváltónak el kellett jönnie. Isten minden alkalommal ítéletet tartott a nép felett, de soha nem pusztította el azt. Miután ezen próbálkozásai kudarcba fulladtak, a Sátán a kánaánitákat, majd az amoritákat küldte, hogy pusztítsák el Izraelt (4Mózes 21.1-3, 21-35). Isten Izrael katonai győzelmével hárította a Sátán támadását. A moábi síksághoz érve újra támadt a Sátán. Bálák, Moáb királya felbérelte Bálám prófétát, hogy átkozza meg Izraelt, és ezzel győzelmet arathasson Moáb felettük. Isten ellenlépése arra késztette Bálámot, hogy átok helyett áldást mondjon Izraelre (4Mózes 22.24).

A Sátán azonban nem mondott le arról, hogy még így is felhasználja a prófétát. Bálám egy újabb ördögi tervet eszelt ki, hogy elpusztítsa Izraelt. Azt tanácsolta Báláknak, hogy a moábita és midiánita nők csábítsák el Izrael férfiúit, ezzel erkölcstelenségbe és bálványimádásba sodorva őket (4Mózes 31.16). A tanács bevált. Hogy elkerülje az egész nép ítéletét, Isten elrendelte a vétkes vezetők azonnali kivégzését.[9] Amikor legközelebb egy izraelita férfi pogány nőt hozott a táborba, járvány tört ki (4Mózes 25.4-8), így Isten ezzel az ítélettel megelőzte a hitetlenség elterjedését.

Amikor a negyven éves vándorlás a végéhez közeledett, Mózes megkezdte az új generációk felkészítését Kánaán birtokba vételére (4Mózes 26-36; 5Mózes). Figyelmeztette őket, hogy a kánaáni népeket ki kell irtaniuk (4Mózes 33.50-34.15). Ezek a bálványimádó népek annyira elfajultak, hogy gonoszságuk pohara betelt, és megértek az ítéletre. El kellett pusztítani őket, nehogy belevonják Izraelt perverz életmódjukba és hitetlenségükbe, ami a nép teljes elpusztítását tette volna szükségessé (3Mózes 18.24-28; 5Mózes 12.31, 20.17-18). Más szóval, a Megváltó eljövetele, amely az egész emberiség javát szolgálta, fontosabb volt, mint Kánaán elfajult népeinek további fennmaradása.

Harmadik fejezet:

A konfliktus története

Kánaán meghódításától Júda bukásáig

Kánaán meghódítása és felosztása

Amikor elérkezett az ideje, hogy Izrael átkeljen a Jordánon és meghódítsa Kánaánt, újra nyilvánvalóvá vált, hogy Isten a nép javát munkálja. Először is: Egyiptom, ami egészen addig irányítása alatt tartotta Kánaánt, feladta ezen jogát, bár a hatalma megvolt arra, hogy ne tegye.[10] Másodszor: Isten csodálatos módon feltartóztatta a Jordán folyót, kiszárította medrét, hogy a nép beléphessen Kánaán földjére (Józsué 3). Harmadszor: Isten személyesen jelent meg Józsuénak, Izrael új vezetőjének, és utasításokat adott a föld meghódítására vonatkozóan, ugyanakkor emlékeztette arra, hogy a győzelem Isten kezében van (Józsué 5.13-15).[11]

Abban a pillanatban, hogy Izrael learatta első győzelmét Jerikónál (Józsué 7), a Sátán támadásba lendült. Isten megparancsolta nekik, hogy a Jerikónál szerzett zsákmányból semmit ne tartsanak meg maguknak (Józsué 6.17-19). Egy ember engedetlen volt. Izrael rögtön vereséget is szenvedett a következő csatában, Aj városánál. Isten azzal hárította a sátáni támadást és az engedetlenség elburjánzását, hogy elrendelte a vétkes és családjának halálra kövezését (Józsué 7).

A Sátán következő támadása váratlanul érte Izraelt. Elhatározta, hogy megőriz néhány kánaánitát, akik romlottsága aztán folyamatos kihívást jelent majd Izraelnek. Gibea lakói megtévesztették Izraelt, és elhitették velük, hogy nem Kánaán lakói. Istennel nem tanácskozott Izrael, helyette szövetséget kötött a gibeonitákkal, hogy nem irtják ki őket. Így ez a pogány nép Izrael földjén maradhatott (Józsué 9).

Isten komoly győzelmeket adott Izraelnek az északi és a déli szövetséges városállamok fölött (Józsué 10, 11.1-15). Bár Izrael átvette az irányítást Kánaán felett, még mindig maradtak területek és városok kánaáni kézen. A törzsek felelőssége volt, hogy ki-ki a maga osztályrészét megtisztítsa.[12]

A föld felosztása során Isten külön városokat adott Lévi törzsének. A törvény tanításának központjaiul szolgáltak ezek a városok (Józsué 21.1-42). Isten így oltalmazta a Megváltó népét a hittől való elfordulástól.

Józsué halála előtt figyelmeztette a népet, milyen következményei lesznek, ha megtartják vagy éppen megszegik a törvényt. Arra szólította fel őket, hogy ne keveredjenek a pogány népekkel, szokásaikat se vegyék át, hanem szolgálják Istenüket (Józsué 23-24). Mindez szükséges volt ahhoz, hogy Izrael fennmaradjon, és a Megváltó eljöhessen.

A bírák korszaka

Józsué halálát követően nem akadt egyetlen kiemelkedő, istenfélő férfi sem, aki Izrael élére állhatott volna, így nem volt központi vezetése az országnak. A Sátán megfelelőnek látta az időt, hogy újra támadjon. Ennek következménye, hogy Izrael történelmének következő 350 évét folyamatos hitehagyás és anarchia jellemezte.[13] A nemzet megszegte Isten törvényét, és „mindenki azt csinált, amit jónak látott” (Bírák 21.25).

A Sátán három féle engedetlenséget használt fel arra, hogy ilyen tragikus állapotokat idézzen elő Izraelben. Először is: a nép nem szabadult meg minden kánaánitától, ahogyan azt Isten megparancsolta nekik korábban (Bírák 1.1-2.5). Másodszor: Izrael kezdte átvenni a környező népek Baál- és Asera imádatát (Bírák 2.6-3.4). Harmadszor: a nép házasságra lépett kánaániakkal, amit ugyancsak egyértelműen tiltott Isten (Bírák 3.5-6, 5Mózes 7.15).

A hittől való elfordulás következménye volt, hogy Izrael mindenféle utálatos szokást vett fel.  Mindennapos volt a csalás, lopás, relativizmus; egyes papok pénzért és hatalomért bálvány-istentiszteletet vezettek, gyakori volt a homoszexualitás, nemi erőszak, ami a megerőszakolt nő halálával végződik, és kifejezetten akadályozták a szexuális perverzió elítélését (Bírák 17-20).

Izrael történelmének ebben az időszakában egyszer sem öltött országos méreteket a hittől való elfordulás. Mindig elszórtan és eltérő időkben történt. A Sátán kétség kívül abban reménykedett, hogy minden egyes alkalommal megfertőzheti vele az egész nemzetet, de Isten mindig időben állította meg a hitetlenség terjedését. Minden elfordulás kezdetekor Isten hatalomra segített egy szomszédos népet, hogy uralmuk alá hajtsák Izraelt egészen addig, amíg nem hajlandóak megtérni Istenükhöz. Megtérésüket követően Isten vezetőt adott Izraelnek, aki kiűzte az elnyomó hatalmakat. A hitehagyásnak, elnyomásnak, megtérésnek és szabadításnak ez a körforgása számtalanszor újra meg újra megismétlődött a bírák korszakában (Bírák 3.7-16.31). Így bár a Sátán folyamatosan végezte ördögi munkáját, Isten megvédte a népet attól, hogy hittől való elfordulásuk az egész nemzetet érintse.

Sámuel szolgálata

A bírák korszakában folyamatosan ismétlődő hitehagyásnak azzal vetett véget Isten, hogy egy erős, istenfélő embert állított az egész nép élére Sámuel személyében (1Sámuel 1-3).

Sámuel súlyos nemzeti válság idején kezdte meg szolgálatát. A filiszteusok legyőzték Izraelt, elvitték a szövetség ládáját, és a főpap is meghalt. Az országban fejetlenség uralkodott. Sámuel úgy lett úrrá a helyzeten, hogy összegyűjtötte és megtérésre hívta az egész népet: vessenek véget a hitetlenségnek, forduljanak el hamis isteneiktől és térjenek vissza Istenhez. A nép megtért, Isten pedig Sámuel egész életében óvta őket elnyomóiktól (1Sámuel 4.1-7.14).

Idős korában Sámuel fiait tette bírákká Izrael felett, ők azonban korruptak voltak. Romlottságukat használta fel a Sátán, hogy Izraelt arra indítsa, királyt kérjenek Sámueltől. Izrael monarchiát akart emberi királlyal az addig fennálló teokrácia helyett, ahol Isten volt a király. Sámuel tiltakozott bűnös óhajuk ellen, és figyelmeztette őket, hogy előbb-utóbb megbánják, ha emberi királyt választanak, de Izrael ragaszkodott döntéséhez (1Sámuel 7.15-8.22). Isten ekkor utasítást adott Sámuelnek, hogy kenje fel és mutassa be a népnek Sault, mint Izrael első királyát (1Sámuel 9-10).

Visszavonulása előtt még megfedte Sámuel Izrael népét, és arra hívta őket, hogy teljes szívükkel szolgálják Istenüket, különben elpusztulnak (1Sámuel 12). Sámuel Isten „különleges eszköze” volt, aki Izrael egyik legsötétebb órájában a teljes pusztulástól mentette meg a Megváltó népét.

Saul hittől való elfordulása

A Sátánnak célja volt azzal, hogy Izraelt királyválasztásra ösztönözte. Amíg nem volt központi kormányzása az országnak, lehetetlennek találta, hogy egyszerre fertőzze meg az egész népet hitetlenséggel. Miután királyt választottak, megalakult a központi kormányzat. Ez sokkal nagyobb lehetőséget nyújtott a Sátánnak, hogy az egész népet egyszerre fordítsa el a hittől. Ha a király megtagadja a hitet, a nemzet minden bizonnyal követni fogja őt.

A Sátán már az első királlyal megindította támadását. Kétévnyi uralkodás után megjelentek Saulnál a rossz ítélőképesség és az engedetlenség első jelei (1Sámuel 13-15). Amikor bűneivel szembesítették, kibúvót keresett, és igazolni akarta tettét. Bűne és lelkülete miatt Isten megvonta tőle Szentlelkét, és Dávidnak adta, Sámuelt pedig arra utasította, hogy kenje fel Dávidot, mint az új királyt (1Sámuel 16.1-14).

Saul a Sátán befolyása alá került, és három végzetes tulajdonság jelent meg életében: túlzott egocentrizmus, beteges féltékenység és teljes hitehagyás (1Sámuel 16.14-28.2, 29-30). Amikor a filiszteusok felvonultak Izrael ellen, Isten nem volt hajlandó válaszolni Saul segélykérésére. Ezután Saul a Sátán birodalmának egyik alattvalójához, egy halottidézőhöz fordult (1Sámuel 28.3-25). Saul hitehagyása miatt ő is és fia is meghaltak a csatában, és Izrael a filiszteusok irányítása alá került (1Sámuel 31). Saul halálát és az ország vereségét használta fel tehát Isten, hogy a hitehagyás újabb veszélyét elhárítsa.

A Dáviddal kötött szövetség

Dávid egyesítette a királyságot, elfoglalta és nemzeti-politikai fővárossá és az istenimádat központjává tette Jeruzsálemet, majd véget vetett a filiszteusok uralmának (2Sámuel 1-6). Ezek után arra vágyott, hogy egy állandó lakhelyet, templomot építsen Istennek Jeruzsálemben (2Sámuel 7.1-2).

Dávid vágyára Isten azzal reagált, hogy szövetséget kötött vele (2Sámuel 7.12-16). A következő ígéreteket tette Isten ebben a szövetségben: Először is: utódokat ígért. A szövetség egyértelműen kijelenti, hogy fia születik, és hogy Dávid háza örökre fennmarad. Ez világosan utal Dávid testi leszármazottjaira, és Dávid vonala lett a mindenkori királyi vonal. Másodszor: Dávid trónja örökké fenn fog maradni. Harmadszor: Dávid királysága is örökre fennmarad. Ez Izrael földi, politikai uralmára vonatkozik.[14]

Későbbi isteni kijelentés és történelmi események felfedik, hogy mit értett Isten azon, hogy „örökké”. Nem arra utalt, hogy Izrael királysága megszakítás nélkül áll fenn az idők végezetéig Kánaánban Dávid egyik leszármazottjával az élén.[15] A következőt értette alatta: Dávid vonala nem hal ki egészen az idők végezetéig.[16] Amikor tehát eljön az ideje, hogy Isten felállítsa teokratikus királyságát a történelem végéhez közeledve, jelen lesz Dávid testi utóda, hogy a kánaáni Izraelből kormányozza az egész világot.

Ezek miatt az ígéretek miatt óriási jelentőséggel bír a dávidi szövetség az Isten és a Sátán királysága között dúló konfliktus tekintetében. Ez ugyanis azt jelentette, hogy Izrael a történelem egyetlen pontján sem szűnhet meg teljesen létezni. Ugyanakkor azzal is járt, hogy Izraelben mindig lesz egy lehetséges utód, aki elfoglalhatja a trónt és felállíthatja itt a földön politikai királyságát. A prófétáknak adott későbbi kijelentések arra mutatnak, hogy a Megváltó Dávid leszármazottja lesz, és a dávidi szövetség ígéretei őbenne teljesednek majd be. Ennek fényében a Sátán számára elengedhetetlenné vált Dávid királyi vonalának teljes kiirtása.

Dávid megpróbáltatásai

Isten Dávidot használta fel arra, hogy elhozza Izrael ősi aranykorát (2Sámuel 8, 10). Miután Dávid és Izrael több győzelmet is aratott, itt volt az ideje a Sátán újabb támadásának. Mivel a nemzetet és a királyi vonalat vette célba, a legjobb volt magával a királlyal kezdeni. Dávid házasságtörést és gyilkosságot követett el (2Sámuel 11).

Isten megkeserítette Dávid életét egészen addig, amíg meg nem tért (51. zsoltár). Miután megbánta bűneit, Isten kegyelmesen megbocsátott neki. Mivel azonban Dávid és Izrael kulcsszerepet játszanak a Megváltó eljövetelében, fontos volt, hogy mindenki megtanulja, milyen következményekkel járnak az ilyen komoly bűnök. Isten komoly megpróbáltatásokkal sújtotta Dávidot és az egész nemzetet (2Sámuel 12-20). Ezzel akadályozta meg, hogy Dávid elfajult cselekedetei futótűzként terjedjenek el az egész országban.

Sátán következő támadásaként arra indította Dávidot, hogy számba vegye katonai haderejét (1Krónikák 21). Mint kiderült, mindez bűn volt Dávid részéről, ugyanis büszkesége indította erre, és Isten helyett Izrael hadseregében volt bizodalma.[17] Isten büszkesége és bizodalma forrására sújtott le, amikor hetvenezer izraeli férfi halt meg pestisben. A járvány abban a pillanatban véget ért, hogy Dávid megtért és áldozatot mutatott be Istennek. Isten tehát újra megálljt parancsolt a bűnnek a király és az ország életében, és emlékeztette őket, hogy ki valójában erejük forrása.

Salamon hittől való elfordulása

Istentől kapott legendás bölcsességének köszönhetően Salamon dicsősége és gazdagsága csúcsára juttatta Izraelt Dávid halála után. Egyik legnagyobb teljesítménye a templom felépítése volt (1Királyok 5-6). Miután elkészült, Isten dicsősége töltötte be a templomot jelezve ezzel az Úr különleges jelenlétét (1Királyok 8). Isten szövetségben tett ígéretet Salamonnak arra, hogy megáldja Izraelt, amennyiben engedelmes lesz, de kiűzi őket és a templomot is elutasítja, ha elfordulnak a hittől (1Királyok 9.1-9).

A Sátánnak célja továbbra is ugyanaz maradt: az egész népet hitetlenségbe taszítani, és megszabadulni Dávid királyi vonalától. Tehát újra a királyt támadta először. A következőképpen gondolkodott: amint a király, úgy a nemzet. Salamon – szöges ellentétben Isten parancsával (5Mózes 17.15-16) – létrehozott egy hatalmas, lovakból és harci szekerekből álló hadsereget. Ugyancsak Isten parancsával ellentétesen, sok feleséget vett el. Összesen 700 felesége és 300 ágyasa volt (1Királyok 11.3). A feleségek egy része idegen, bálványimádó nő volt, akiket csupán politikai megfontolásból vett el. Istennek egy újabb parancsát szegte meg ezzel, mely szerint Izraelben senki nem házasodhatott idegenekkel (1Királyok 11.1-2). Feleségei nyomására Salamon áldozóhalmokat építtetett isteneiknek, sőt velük együtt imádta őket (1Királyok 11.4-8). A király maga elfordult a hittől. Életgyakorlatának köszönhetően a templom veszített befolyásából, a nép szemében pedig elmosódott a különbség Isten és a hamis istenek között.[18]

Salamon hitehagyása miatt Isten ígéretet tett arra, hogy királysága nagy részét elveszi fiától, és uralkodása utolsó éveiben ellenségeket támasztott Isten Salamonnak (1Királyok 11.9-40). Egyik ellenségének, Jeroboámnak, maga Isten ígérte oda a tíz északi törzs feletti uralmat (1Királyok 11.29-39). Ezzel akarta Isten elszigetelni az ország nagyobbik részét a Júdában történt hitehagyástól, és egyben megleckéztetni Dávid vonalát és a júdaiakat hitetlenségükért. A Megváltó eljövetele fontosabb volt, mint az ország egysége. A Sátán megpróbálta megakadályozni ezt azzal, hogy Salamon elrendelte Jeroboám megölését, aki azonban elmenekült (1Királyok 11.40).

A királyság kettészakadása

Salamon fia, Roboám bolond döntést hozott, melynek következtében fellázadtak az északi törzsek, és saját kormányzatot állítottak fel az élén Jeroboámmal (1Királyok 12.1-24). Így az addig egységes királyság két részre szakadt: Izrael északi királyságára és Júda déli királyságára.

Az északi királyság hanyatlása és bukása

A Sátán nem elégedett meg azzal, hogy csak a déli királyságban uralkodjon a hitetlenség. A félelmet használta fel eszközként, hogy az északi királyságot is elfordítsa az igaz hittől. Jeroboám attól félt, hogy ha az északiak továbbra is a júdai templomban imádják az Istent, hűségük végül újra Roboámé lesz. Ezt megakadályozandó, Jeroboám két bálványt állíttatott északon, és egy önálló, hamis vallási rendszert épített ki saját papsággal. Ő maga vezette az északiakat ebben a hamis istenimádatban (1Királyok 12.25-33). Mivel Jeroboám kitartott hitetlenségében, Isten ítéletet ígért az északi királyságnak, és megjósolta, hogy az Eufrátesz folyón túli fogság vár rájuk (1Királyok 13.1-14.16).

Bár az északi királyság később lépett a hitetlenség útjára, mint Júda, annak legelfajultabb formái itt jelentek meg, és nem a déli királyságban. Északnak teljes fennállása alatt összesen 19 királya volt. Mindegyik király hitetlen volt lelkületében és magatartásában egyaránt. Legrosszabb királyuk Áháb volt, felesége az ördögi föníciai hercegnő, Jezábel (1Királyok 21.25-26, 16.31). Jezábel hatására Áháb Baál templomot építtetett a fővárosban, a Baál imádatott tette a királyság hivatalos vallásává, 850 Baál és Aserát prófétát hozatott és tartott el, lemészároltatott majdnem minden igaz prófétát, és eltörölte az igaz Isten imádatát.

Isten azzal ellensúlyozta a hitehagyást, hogy több prófétát is küldött és számos csapással sújtotta az északi királyságot, ezzel megtérésre késztetve őket. A próféták kijelentették, hogy amennyiben Izrael nem tér meg, Isten ellenséges hatalmakat támaszt, akik legyőzik és fogságba viszik a népet (Hóseás 11.5; Ámosz 6.14, 9.8-10).

A megannyi csapás és figyelmeztetés ellenére sem tért meg Izrael népe. Isten tehát hatalmat adott Asszíriának, aki ítélete eszközeként sújtott le elfajult népére (Ézsaiás 10.5-6). Asszíria behatolt Izrael területére Kr.e. 734-ben és 732-ben, elfoglalta Galileát és a Jordántól keletre eső területeket, mindenhonnan fogságba hurcolta az izraelitákat, és vazallusává tette az izraeli királyt (2Királyok 15.29).[19] Miután fellázadt az északi királyság szövetséget kötve Egyiptommal, újra felvonultak az asszírok Kr.e. 735-ben, ostrom alá vették a fővárost, Samáriát, amíg az be nem hódolt Kr.e. 722-ben. Az izraelitákat Perzsia különböző régióiba hurcolták el fogolyként.[20] Ez véget vetett az északi királyságnak. Megátalkodott hitetlenségének köszönhetően csupán kicsivel több mint két évszádig állt fenn (Kr.e. 931-722).[21]

A déli királyság hanyatlása és bukása

Roboám és majd minden utódja Salamon rossz példáját követve hitetlenségbe taszították Júda királyságát. Fennállása során a déli királyságnak 19 királya és egy királynője volt. E húsz uralkodóból mindössze hét volt istenfélő.

A Sátán megpróbálta megakadályozni a Megváltó eljövetelét egyrészt azzal, hogy elfordítja a népet Istentől, másrészt hogy kiírtja Dávid királyi vonalát. Támadása eszközéül Atalját, az északi királyság hírhedt duójának, Áhábnak és Jezábelnek a lányát használta fel. Ataljá házasság révén került Júda királyi udvarába (2Kir 8.16-18). Férje és fia halála után magához ragadta a trónt, és Júda királynőjévé tette magát. Hogy pozícióját bebiztosítsa, elrendelte Dávid minden királyi utódjának a kivégzését (2Kir 11.1).[22]

A Sátán ugyan megpróbálta megakadályozni a Megváltó eljövetelét, de Isten úgy akadályozta ezt meg, hogy megőrizte Dávid egyik királyi leszármazottját. Jóás még kisgyermek volt, amikor a főpap és felesége elrejtették őt a templomban, ahol hat éven át bujkált (2Krónikák 22.11-12). Amikor elérkezett a megfelelő idő, Jóást királlyá koronázták, Ataláját pedig kivégezték (2Kir 11.4-16).

Isten azzal ellensúlyozta a hitetlenség elterjedését, hogy több alkalommal is ébredést küldött egy-egy igaz királyt felhasználva. A legnagyobb ébredés Ezékiás király uralkodása alatt történt. Megtért Istenhez, Isten pedig betartotta az évszázadokkal korábban Mózesnek tett ígéretét, hogy megőrzi népét minden bajtól. Kr.e. 701-ben egy hatalmas asszír hadsereg szállta meg Júdát.[23] Amikor Jeruzsálem ostromával fenyegetőztek, Isten egyetlen éjszaka alatt lemészárolt 185,000 asszír harcost, ezzel visszavonulásra kényszerítve a fennmaradó seregeket (2Királyok 18.9-19.37).

Az időszakos lelki megújulások miatt Júda tovább állt fenn, mint az északi királyság. Az ébredések ellenére Júdát is elsősorban a hittől való elfordulás jellemezte. Isten itt is prófétákat küldött, és csapásokkal sújtotta a népet, hogy megtérésre hívja őket, de a nép itt is ellenszegült. A hitehagyás Júda legelvetemültebb királyának, Manassénak hosszú uralkodása alatt jutott el legmélyebb pontjára (2Királyok 21.1-18). Manassé még a kánaániták elfajult életvitelénél is gonoszabb szokásokat vezetett be. A hitehagyás olyan mértéket öltött uralkodása alatt, hogy Júda ítélete is elkerülhetetlenné vált. Még a Jósiás későbbi uralkodása alatt történt ébredés sem fordíthatta vissza az események folyását (2Királyok 23-26-27, 24.3-4).

Asszíria hanyatlásnak indult azt követően, hogy betöltötte Istentől kapott szerepét: az északi királyság megbüntetését. Mivel Istennek már nem volt szüksége rá, átadta őket a médeknek és a babiloniaknak, akik Kr.e. 605-re teljesen elpusztították Asszíriát.[24] Amikor Júda hitehagyásának pohara is betelt, elérkezett az ideje annak, hogy Isten egy újabb idegen hatalmat támasszon a déli királyság megbüntetésének eszközéül. Ez az új hatalom Babilon volt.

Nebukadneccar, a babiloni trón várományosa először elfoglalta Asszíriát, majd Kr.e. 605-ben bevonult seregeivel Jeruzsálembe, ahol foglyokat ejtett és kincseket zsákmányolt. Dániel próféta és barátai is a foglyok között voltak (2Királyok 24.1; Dániel 1.1-6).[25] Ezzel elkezdődött Júda babiloni fogsága.

Kr.e. 597-ben visszatértek a babiloni seregek Jeruzsálembe, kifosztották a templomot, és elvitték a júdai királyi udvar minden kincsét. Ekkor történt meg a zsidók második babiloni deportálása, amikor Júda királyát, több politikai és kulturális vezetőt és Ezékiel prófétát is elhurcolták (2Királyok 24.8-16).[26]

Isten látomást adott Ezékielnek Babilonba érkezése után, melyben tanúja lehetett annak, hogy az Úr dicsősége elhagyja a templomot és Jeruzsálem városát (Ezékiel 8-11). Ez az esemény óriási jelentőséggel bír az Isten királysága és a Sátán királysága között folyó harcban. Azt jelképezte ez, hogy Isten megvonja népétől oltalmazó jelenlétét az ő véget nem érő hitetlenségük miatt. Ezzel megnyílt az út Babilon számára, hogy lerombolja a templomot és Jeruzsálemet.

Júda bábkirályának lázadása miatt újra visszatért a babiloni sereg. Kr.e. 586-ban betörtek a városba, rengeteg zsidót lemészároltak, lerombolták a templomot, földúlták a várost, és az életben maradt zsidók nagy részét Babilonba vitték (2Királyok 25.1-11).[27] Ezzel, majdnem 350 éves fennállás után, véget ért Júda királysága (Kr. e. 931-586).[28]

Meg kell jegyeznünk valamit Izrael és Júda bukásáról. Isten - szentségéből fakadóan - megengedte sok zsidó lemészárlását hitetlenségük miatt. Azt azonban nem engedte meg, hogy a nemzet teljesen kipusztuljon. Megőrzött egy maradékot. A büntetés célja az volt, hogy kigyógyítsa őket hitetlenségükből, és így eljöhessen a Megváltó.

Negyedik fejezet:

A konfliktus leírása

a babiloni fogságtól krisztus mennybemeneteléig

A babiloni fogság

A zsidók Babilonba érkezése után újra támadt a Sátán. Nebukadneccar rendeletet adott ki, hogy minden alattvalójának le kell borulnia az ő szobra előtt (Dániel 3.1-7). Ha a zsidók engedelmeskednek ennek a rendeletnek, az újabb hitehagyást jelentett volna. A sátáni támadásra Isten azzal reagált, hogy csodálatos módon megőrizte azokat a zsidókat, akik nem voltak hajlandóak leborulni a király előtt (Dániel 3.8-27). Ennek eredményeként a zsidók engedélyt kaptak arra, hogy egyedül az igaz Istent imádják (Dániel 3.28-30).

Miután Babilon betöltötte szerepét – Júda megbüntetését –, Istennek nem volt többé szüksége rájuk. A száműzetés végének közeledtével a méd-perzsa birodalom egyik pillanatról a másikra legyőzte Babilont Kr.e. 539-ben (Dániel 5).[29] Hogy beteljesedjen, amit Ézsaiás megjövendölt az Ézsaiás 44.28-ban és az Ézsaiás 45.1-ben, Círus, perzsa király rendeletet adott ki Kr.e. 538-ban vagy 537-ben, melyben engedélyt adott a zsidóknak, hogy hazatérjenek Palesztinába és újjáépítsék a templomot.[30] Ez a rendelet vetett véget a zsidók babiloni fogságának.

A perzsa korszak

A zsidók többsége úgy döntött, hogy bár a fogságnak vége, ők Babilonban maradnak. Zerubbábel és Józsué vezetésével azonban majdnem 50,000 ember tért vissza Palesztinába (Ezsdrás 1-2). Hazatérésük után oltárt építettek, majd újra bevezették az ünnepeket és az áldozatokat a törvény előírásai szerint (Ezsdrás 3.1-7). A visszatérésüket követő második évben megkezdték a templom újjáépítését (Ezsdrás 3.8-13). Ezen a ponton támadt újra a Sátán.

Mivel sokkal egyszerűbb a népet elfordítani az igaz hittől, ha nincs egy állandó hely, ahol Istenét imádhatja a nép, a Sátán megpróbálta megakadályozni a templom újjáépítését. A samáriaiak annyira komoly ellenállást tanúsítottak a munkálatokkal szemben, hogy az építkezés teljesen leállt, és 16 évig vesztegelt (Ezsdrás 4.1-5, 24). Isten válaszul két prófétát támasztott, Haggeust és Zakariást, akik az építés folytatására buzdították a népet. Ennek köszönhetően Kr.e. 520-ban újraindultak a munkálatok (Ezsdrás 5.1-2).[31]

A Sátán következő próbálkozásaként a zsidók ellenségei levelet küldtek Dárius, perzsa királynak (Ezsdrás 5.3-17). Isten magát a királyt használta fel ellenlépésként. Dárius ugyanis megtalálta Círus korábbi rendeletét a templomra vonatkozóan, és nemhogy az építkezés akadályozását tiltotta meg a zsidók ellenségeinek, hanem még elrendelte, hogy építőanyaggal segítsék a templom építését. Dárius értésükre adta, hogy az életével játszik, aki hátráltatja az építkezést (Ezsdrás 6.1-12). Így Kr.e. 516-ra befejezhették a templomot (Ezsdrás 6.13-16).

Xerxész király uralkodása alatt (Kr.e. 486-465) a Sátán újra megpróbálta kiirtani az eljövendő Megváltó népét.[32] Hámánnak, a Perzsa birodalom miniszterelnökének sikerült meggyőznie a királyt, hogy elrendelje minden zsidó kivégzését egy előre kitűzött napon (Eszter 3.7-15). Isten azzal hárította a támadást, hogy rendeletben engedélyezte a zsidóknak, hogy megvédjék magukat a kijelölt napon (Eszter 4-9). Ezzel Isten népe megmenekült. A Sátán eltökélt szándéka volt, hogy újra elfordítsa a Palesztinába érkezett zsidókat a hittől. Amennyire elfajult a nemzet korábban annak következtében, hogy az izraelita férfiak pogány nőket vettek feleségül, olyannyira tűnt valószínűnek, hogy ez a módszer újra működhet. A törvény egyértelmű utasítása ellenére számos zsidó, köztük papok és politikai vezetők is, idegen, pogány nőket vettek feleségül. Ezek a tiltott házasságok újra hitehagyáshoz vezettek (Ezsdrás 9.1-2). Isten azzal ellensúlyozta a hitehagyásnak ezt az újabb kitörését, hogy Artaxerxész királyi rendelettel küldte Ezsdrást Palesztinába Kr.e. 458-ban. A rendeletben az állt, hogy Ezsdrás állítson fel egy központosított vezetést, tanítsa a zsidókat Isten törvényére, és büntesse meg az Isten törvényének ellenszegülőket (Ezsdrás 7). Ezsdrás megparancsolta a zsidóknak, hogy térjenek meg, és küldjék el pogány feleségeiket (Ezsdrás 10). Ez gátat szabott a hitetlenség elterjedésének.

Kr.e. 445-ben Nehémiás engedélyt és segítséget kapott Artaxerxésztől, hogy újjáépítse Jeruzsálem falait.[33] Amíg nem álltak a falak, addig a hazatért zsidók mindenféle ellenállásnak és támadásnak voltak kitéve. A Sátánnak előnyt jelentett, hogy a falak romokban hevertek. A zsidók ellenségei gúnnyal és katonai fenyegetéssel próbálták akadályozni a fal építését. Isten azonban felhasználta Nehémiást, hogy bátorítsa a népet, és ha kell, karddal a kézben építsenek. Ezután az ellenség csapdát állított Nehémiásnak, de Isten bölcsességgel áldotta meg őt, és elkerülte a veszélyt. A falak 52 nap alatt újjáépültek (Nehémiás 1-7).

A Sátán továbbra is ellenállt. Idővel a pogányok engedélyt kaptak, hogy a zsidók között éljenek Palesztinában; majd egy korábbi pogány ellenség a templom egyik szobájában kapott szállást; a zsidók abbahagyták a tized fizetését, aminek következtében a templomszolgák szétszéledtek, magára hagyva a templomot; a kereskedők pedig megszentségtelenítették a szombatot azzal, hogy ezen a napon is árulták portékájukat Jeruzsálemben. Zsidó férfiak újfent pogány nőket vettek feleségül; a nép hibás áldozatokat ajánlott fel Istennek; a papok szégyent hoztak Istenre viselkedésükkel; más zsidók meg elváltak feleségüktől; a nép pedig a jót rossznak és a rosszat jónak mondta. Arra a következtetésre jutottak, hogy nincs értelme Istent szolgálni (Nehémiás 13, Malakiás). Isten mindezt a gonoszságot Malakiás próféta igehirdetésével és Nehémiás reformjaival ellensúlyozta.

A próféták üzenete

Az ószövetségi próféták több mindent is megjósoltak az eljövendő Messiásról. Kétféleképpen festették le őt: szenvedő szolgaként, aki meghal, hogy kifizesse a világ bűneiért járó büntetést (Ézsaiás 52.13-53.12), és dicső királyként, aki újra elhozza Isten teokratikus királyságát a földön (Ézsaiás 9.6-9; Dániel 7.13-14).

Megjövendölték a próféták, hogy amikor a Megváltó felállítja a királyságot, vissza fogja fordítani az ember bűnének tragikus következményeit. Például újra szelíddé tesz minden állatot (Ézsaiás 11.6-9, 65.25); a halál következményeit visszájára fordítja azzal, hogy nem lesznek betegségek és deformitások (Ézsaiás 33.24, 35.5-6); megszüntet minden veszélyforrást (Ezékiel 34.25-29); és meghosszabbítja az ember életkorát (Ézsaiás 65.20, 22). Visszaállítja a föld termékenységét oly mértékben, hogy a fák hatalmasra nőnek és gyümölcsözőek lesznek (Ézsaiás 55.13; Ezékiel 47.12; Jóel 2.21-22); a vizek halban gazdagok lesznek (Ezékiel 47.9-10); bőven lesz gabona és bor (Jóel 2.24; Ámósz 9.13); és általában a tápláléknak oly bősége lesz, hogy az éhínség, – mint olyan – megszűnik (Jeremiás 31.12-14, Ezékiel 34.27-29, 36.29-30, 47.12, Jóel 2.24-26; Zakariás 8.1-12); az időjárást az ember javára fordítja (Ezékiel 34.26-27), még a szennyezéstől is megtisztítja (Ezékiel 47.1-12); és eltörli a háborúkat és az igazságtalanságot (Ézsaiás 2.2-4, 9.6-7, 11.2-5; Jeremiás 23.5; Zakariás 9.9-10; Mikeás 4.1-3).

A próféták úgy nevezték az eljövendő Messiást, hogy „a felkent” (Zsoltárok 2), vagy „a Messiás” (Dániel 9.25-26), aki Isten közelgő földi, teokratikus királyságát fogja uralni Dávid leszármazottjaként, elfoglalva Dávid trónját (Ézsaiás 9.6-7; Jeremiás 23.5-6, 30.9, 33.14-17; Ezékiel 34.23-24, 37.24-25). Ezzel be fogja teljesíteni a Dáviddal kötött szövetség ígéreteit (Jeremiás 33.20-26).

Végül pedig a próféták megjövendölték azt is, hogy ez a teokratikus királyság nem áll fel addig, amíg Izrael meg nem tér az ő Istenéhez (5Mózes 30.1-10; Jeremiás 31.16-40; Ezékiel 36.32-38; Zakariás 13.9; Hóseás 3.4-5). Izrael nemzete tehát a kulcsa annak, hogy Isten királysága itt a földön valóságos politikai formában megalakulhasson.

A görög korszak

A Perzsa birodalom betöltötte célját, a zsidók hazaköltöztetését, és ezzel többé nem volt szüksége rájuk Istennek. Kr.e. 334-ben a Nagy Sándor vezette görög-macedón hadsereg szállta meg a birodalmat.[34] Kr.e. 331-re ez az új Görög birodalom teljesen bekebelezte a Perzsa birodalmat.[35]

Nagy Sándor egészen az indiai Punjabig terjesztette ki hatalmát.[36] Amikor seregei már nem bírták tovább a hosszas menetelést, kisebb csoportokban felmentette őket a szolgálat alól. Sok katonája „ott telepedett le, ahol éppen érte a felmondás, a helyi nők közül vett magának feleséget és alapított családot.”[37] Ennek következménye volt, hogy kezdett kialakulni egy közös nyelv és kultúra „kelettől nyugatig és le Egyiptomig...” – nem más mint a görög nyelv és kultúra.[38]

Miután Nagy Sándor Kr.e. 323-ban hirtelen meghalt, birodalmát belső konfliktusok szabdalták fel, miközben tábornokai és azok utódai a hatalomért viaskodtak.[39] Végül Ptolemaiosz és utódjai ragadták magukhoz az Egyiptom és Palesztina feletti uralmat, míg Szíria, Babilónia és Kis-Ázsia Szeleukusz házához került.[40]

A zsidóknak jó sorsa volt a Ptolemaioszok uralma alatt, de miután a szíriai szeleukuszok elfoglalták Palesztinát Kr.e. 199-ben, a zsidók helyzete drasztikusan megváltozott.[41] A Sátán újra megtámadta a Megváltó népét. Az egyik szeleukuszi uralkodó, Antiókusz Epifánész (Kr.e. 175-163) eltökélte, hogy egy közös görög kultúrát és vallást fog ráerőltetni egész birodalmára.[42] Ez persze a zsidó istenimádat megsemmisítését jelentette volna. Hogy elérje célját, Antiókusz leállíttatta a zsidó áldozatokat.[43] Bement a Szentek Szentjébe, és megszentségtelenítette a templomot azzal, hogy egy disznót áldozott az oltáron. Ugyanakkor betiltotta a körülmetélést és a Sabbathoz kapcsolódó ünnepeket.[44] Pogány oltárokat állíttatott, kötelezővé tette a pogány áldozati szertartásokat, bevezette a Zeusz-imádatot és más görög istenek imádatát, és kivégeztetett minden zsidót, akinél ószövetségi tekercseket találtak.[45] Ezen törvények betartása persze megint a hitetlenség felé sodorta a népet.

A zsidók egyik pártja lelkesen fogadta Antiókusz politikáját. E párt vezetése a papi arisztokráciából került ki.[46] Ez az a csoport, akiket később szaducceusoknak neveztek.[47] Isten azzal ellensúlyozta ezt az elhajlást, hogy létrejött a zsidóknak egy ortodox pártja is ebben az időben. A Makkabeus család férfi tagjainak vezetése alatt ez a párt szembeszállt Antiókusszal és seregeivel, kivívták a zsidók vallási függetlenségét, és Kr.e. 164-ben visszaállították a templomi szertartásokat.[48] Ez az ortodox csoport később a farizeusok nevet kapta.[49]

A római kor kezdete

A Görög birodalom is betöltötte Istentől neki szánt szerepét – bevezetett egy mindenki által ismert közös nyelvet a Földközi-tenger térségében. Később ez a nyelv tette lehetővé az evangélium és az újszövetségi Szentírás terjedését. Miután tehát a Görög birodalom betöltötte szerepét, behódolt Rómának. Kr.e. 63-ban került Palesztina római uralom alá.[50] Róma végül Nagy Heródest nevezte ki Júdea királyának; uralkodása Kr.e. 37-ben kezdődött.[51]

Jézus Krisztus élete és szolgálata

Bár a Sátán újra meg újra megpróbálta a teljes pusztulásba vagy a teljes hitetlenségbe taszítani Izrael népét az ószövetségi időkben, Isten mindig megőrzött magának egy hűséges maradékot. Volt e hű maradék között egy fiatalasszony, aki által végül eljött a Megváltó. Egy angyal kijelentést adott Máriának, hogy születendő gyermekét Jézusnak, a Magasságos Isten Fiának fogják nevezni, aki apja, Dávid trónján fog ülni, és királyságának soha nem lesz vége (Lukács 1.26-33).

Jézus Krisztus valamikor Kr.e. 5-4 körül született.[52] Amikor tehát „eljött az idő teljessége, Isten elküldte” a Megváltót, aki „asszonytól született”, ahogyan azt az 1Mózes 3.15-ben megígérte (Galata 4.4). Minden kétségbeesett próbálkozása ellenére, hogy megakadályozza a Megváltó eljövetelét, a Sátán kudarcot vallott. Megérkezett a földre az a Személy, aki az isteni terv kulcsa volt az emberiség történelmében. Emberi testet vett magára, hogy saját helyettesítő áldozatával eltörölje az ember bűnét, és ezzel legyőzze a Sátánt és az ő munkáját (János 1.1, 14, 29; Zsidók 2.14, 9.26; 1János 3.8).

Most, hogy eljött a Megváltó, a Sátán célja az volt, hogy megakadályozza őt a helyettesítő áldozat bemutatásában, és a királyság felállításában. Több módszerrel is próbálkozott. Egyrészt többször is megpróbálta elpusztítani magát a Megváltót, mielőtt még elvégezte volna munkáját. Nem sokkal azután, hogy Jézus megszületett Betlehemben, Heródes király úgy próbált megszabadulni a dávidi királytól, hogy elrendelte minden kisgyermek megölését a városban (Máté 2.16). Isten ellenlépésként figyelmeztette a Megváltó nevelőapját, hogy meneküljenek a gyermekkel Egyiptomba (Máté 2.13-15). Amikor később Jézus először hirdette az evangéliumot saját városában, a tömeg annyira felbőszült, hogy megpróbálták megölni őt (Lukács 4.16-29). Jézus azzal hárította a támadást, hogy csodálatos módon átment közöttük anélkül, hogy bántódása esett volna (Lukács 4.30). A zsidók további két alkalommal is halálra akarták kövezni Jézust, de ő elmenekült (János 8.59, 10.31,39). A Megváltó felismerte, hogy ezen alkalmak a Sátán országának élete kioltására tett próbálkozásai voltak (János 8.37-47).

A Sátán második támadási módszere a Megváltó ellen a hittől való elfordítás volt. Ha rá tudja venni Jézust, hogy hátat fordítson az Istentől kapott küldetésének, elérte célját. Mivel a hitetlenség bevált az emberi fajnál és Izraelnél is, remélte, hogy a Megváltó esetében is sikerrel jár; ezzel a céllal kísértette Jézust a pusztában (Máté 4.1-11). Az egyik kísértésben a Sátán felajánlotta Jézusnak a világ minden királyságát, amennyiben ő kész leborulni és imádni őt (Máté 4.8-9). A Sátán így akarta odaadni Jézusnak a föld feletti uralmat anélkül, hogy Jézusnak szenvednie kelljen érte. Ha Jézus elfogadta volna a Sátán ajánlatát, azzal megszakította volna Istennek a történelemre vonatkozó terveit. A Sátán ajánlatára Jézus feddéssel válaszolt, és nem volt hajlandó a hitetlenség útját választani (Máté 4.10).

A Sátán többször is próbálta meghiúsítani a Megváltó küldetését (Lukács 4.13). Egyszer Péteren keresztül akarta meggyőzni, hogy elkerülje a keresztet, de Jézus ismét feddéssel válaszolt (Máté 16.21-23). A Sátánnak minden próbálkozása ellenére sem sikerült hitetlenségbe taszítani a Megváltót. Ezért is mondhatta Jézus a keresztre feszítése előtti éjszakán, hogy a Sátánnak nincs felette hatalma (János 14-30). Így csupán idő kérdése volt, hogy a Sátán mikor vettetik ki saját birodalmából (János 12.31).

Földi szolgálata során Jézus felajánlotta Izraelnek a megígért teokratikus királyságot. Mint korábban említettük, a királyság addig nem kerülhet felállításra, amíg Izrael eleget nem tesz a felállítás lelki követelményének, és meg nem tér bűneiből. Ezért volt az, hogy Keresztelő János – a Megváltó hírnöke –, Jézus, és a tanítványok is mind a következő üzenetet hirdették: „térjetek meg, mert elközelgett a mennyek országa [királysága, ford.] (Máté 3.1-2, 4.17; Márk 6.7-13). Izrael volt a királyság felállításának egyik kulcsa, ezért Jézus megparancsolta a tanítványainak, hogy ne menjenek se a pogányokhoz, se a samáriaiakhoz, csak Izraelhez (Máté 10.5-7). Ugyanezért reagált Jézus meglepően a pogány asszony kérésére is, amikor azt mondta: „Én nem küldettem máshoz, csak Izráel házának elveszett juhaihoz.” (Máté 15.21-26).

Csodáival Jézus demonstrálta, hogy Izrael szemtől szemben állt azzal, akinek megvolt a hatalma akkor és azonnal felállítani Isten királyságát. Az ördögök kiűzésével bizonyította, hogy bármikor képes elpusztítani a Sátán királyságát (Máté 12.22-30). Amikor a démonokat egy disznónyájba űzte, vagy amikor egy halat egy shekellel a szájában Péterhez irányított, azt bizonyította, hogy az állatvilág felett is Úr (Márk 5.1-20; Máté 17.24-27). Amikor mindenféle betegségeket és deformitásokat gyógyított (Márk 3.-6, 7.31-37; János 5.1-9, 9.1-41), halottakat támasztott fel (Máté 9.18-26; Lukács 7.11-17; János 11.1-44), bizonyította, hogy a halál következményeit is vissza tudja fordítani. Amikor megátkozta a fügefát és az elszáradt (Máté 21.18-22), amikor hatalmas halfogást produkált (Lukács 5.1-11; János 21.1-9), amikor a vizet borrá változtatta (János 2.1-11), amikor a kevés ennivalót megsokasította és 5.000-es meg 4.000-es tömegeknek adott enni (János 6.5-14; Márk 8.1-9), bebizonyította, hogy képes megadni azt a gazdag termést, halbőséget, hatalmas bormennyiséget és táplálékmennyiséget, amiről a próféták beszéltek, amikor az eljövendő királyságról jövendöltek. Amikor lecsendesítette a vihart és vízen járt, bebizonyította, hogy képes kiküszöbölni minden veszélyforrást és az ember javára fordítani a természet erőit (Máté 14.23-33; Márk 4.35-41).

Érdekes megjegyezni, hogy amikor Jézus kettesével kiküldte tanítványait, hogy hirdessék a megtérést és az Isten országát [királyságát, ford.,], olyan erőkkel ruházta fel őket, amelyek a földi, szó szerinti teokratikus királyság állapotát idézik (Márk 6.7-13; Máté 10.5-8). Jézus és tanítványainak csodái kettős célt szolgáltak: egyrészt hogy beazonosítsák Jézust, aki a föld helyreállításával felállítja Isten teokratikus királyságát (Máté 19.28), másrészt hogy megalapozzák azt a kijelentést, mely szerint ha Izrael, mint nemzet, kész megtérni, eljön az Isten királysága.

A Sátán gyűlölte az Isten országának üzenetét. Tudta, hogy ha Izrael elhiszi a kijelentést, és valóban megtér, az ő királyságának vége. Létfontosságú volt tehát számára, hogy Izrael elutasítsa a felajánlást. Azon munkálkodott, hogy az üzenet ne gyökerezzen meg és ne teremjen gyümölcsöt a zsidók szívében (Máté 13.18-22). A végeredmény pedig az volt, hogy a zsidók nagy többsége valóban nem hitt a hirdetett üzenetnek. Várták a szó szerinti, politikai teokratikus királyságot (Márk 11.8-10), de a szükséges lelki feltételeknek nem akartak megfelelni. Úgy gondolták, mivel ők Ábrahám leszármazottjai, nincs szükségük megtérésre (Máté 3-7-9). Ezzel Izrael népe elutasította a teokratikus királyság felajánlását.

A dolog iróniája az, hogy saját sorsát pecsételte meg azzal, hogy Izrael elutasította a királyságot (János 12.31, 16.11). Isten szuverén terve szerint cselekedett, amikor ezt az elutasítást használta fel arra, hogy az ember bűnéért bemutatott helyettes áldozatról gondoskodjon (János 12.37-40; ApCsel 2.22-23, 4.27-28). Izrael a Megváltó elutasításával magát a királyságot utasította el (János 12.37-38). Elutasították Jézust, mint királyukat, és keresztre feszítését követelték (János 19.13-16). Amikor Jézus meghalt, Isten bárányaként halt meg, „aki elveszi a világ bűneit” (János 1.29). Halála volt az a fizetség, amely elegendő volt Isten haragjának megbékéltetésére (Róma 3.24-25; 1János 2.2, 4.10).

Ennek fényében óriási jelentősége van Jézus kereszten elhangzott kijelentésének, amikor azt mondta, „Elvégeztetett”. János egyértelművé teszi számunkra, hogy Jézus azután mondta ezt, hogy tudta, minden elvégeztetett (János 19.28-30). Ez azt jelentette, hogy keresztre feszítésével a Megváltó minden szükséges munkát elvégzett ahhoz, hogy Isten beteljesítse a világ történelmére vonatkozó terveit, azaz: elpusztítsa a Sátánt és királyságát, felállítsa a teokratikus királyságot, és visszafordítsa a bűn tragikus következményeit. Ez a kijelentés biztos borzongással töltötte el a Sátánt. Minden próbálkozása ellenére, hogy gátat vessen a Megváltó eljövetelének és munkája elvégzésének, kudarcot vallott. Isten szuverén hatalma győzött.

A keresztre feszítését követő harmadik napon Jézus testileg feltámadt a halálból (Máté 28-1-10; 1Korinthus 15.3-4). Feltámadásának több szempontból is nagy jelentősége volt. Először is: annak bizonyítékául szolgált, hogy helyettesítő áldozata kielégítette Istennek az ember bűnével szemben támasztott jogos követelését. Ha nem lett volna elegendő, Isten nem támasztotta volna őt fel a halálból (ApCsel 2.24). Másodszor: azt bizonyítja, hogy a Megváltó győzelmet aratott a halál és a Sátán felett, akinek kezében volt a halál feletti hatalom (Zsidók 2.24; 1Korinthus 15.20-24). Harmadszor: annak biztosítéka volt, hogy Isten nem mondott le a királyság felállításáról. Amikor Jézus meghalt, a tanítványok minden reménye szertefoszlott a királyságot illetően (Lukács 24.13-21). A feltámadással azonban újra itt volt a Megváltó, hogy az Isten által meghatározott időben felállítsa a királyságot (ApCsel 1.3, 6-7).

Negyven napon át Jézus számtalan alkalommal megjelent sokaknak, bizonyítva ezzel feltámadását (ApCsel 1.3, 1Korinthus 15.3-7, Lukács 24.36-43). Ezután felemeltetett a mennybe (ApCsel 1.9-11; Lukács 24.51; Márk 16.19), és ott is marad egészen addig, amíg Izrael meg nem tér (Máté 23.37-39).

Ötödik fejezet:

A konfliktus leírása

Izrael áldásos pozíciójának elveszítésétől a reformációig

Izrael áldásos pozíciójának elveszítése

Amikor Izrael elutasította Messiását, a megígért Megváltót, nyilvánvalóvá vált, hogy nem áll készen arra, hogy megtérjen Istenéhez. A Szentírás azonban egyértelműen megjövendöli, hogy végül eljön az a nap, amikor az egész nép megtér. Akkor fog visszatérni a Megváltó, felállítja teokratikus királyságát, és eljön a „felüdülés ideje”, a „mindenség újjáteremtése”, amiről a próféták beszéltek (ApCsel 3.19-21; Zakariás 12.10-13.2; Ezékiel 36.25-38).

Mivel Izrael hitetlenséggel fogadta Jézust, Isten elvette tőle azt az áldásos pozíciót, amit évszázadokkal korábban ajándékozott neki a mózesi szövetséggel. Egészen addig az áldásokon kívül marad, amíg megtérés útján hittel el nem fogadja Jézus Krisztust. Mindeközben Isten különleges munkát végez a pogány népek között, és üdvösségre hívja őket bűneikből (Róma 11.11-27).

A jelenlegi diszpenzáció antiszemitizmusa

Azzal, hogy Izrael elutasította Messiását, a pogányok keze általi évszázadokon át tartó pusztításnak és üldözésnek tette ki magát (Máté 23.37-38; Lukács 19.41-44). Ez az üldözés egészen addig fog tartani, amíg a nép meg nem gondolja magát Jézus Krisztus személyét illetően (Máté 23.39). Mivel elveszítette áldásos pozícióját, Izrael jelenleg nem számíthat arra, hogy Isten minden bajtól megóvja őt. Hitetlenségének következménye a népet folyamatosan tépázó ördögi antiszemitizmus.

Úgy tűnik, hogy jelen korunk antiszemitizmusa mögött is a Sátán áll. Bár Izrael lelkileg ellenséges kapcsolatban van Istennel, még mindig ő a kulcsa a teokratikus királyság felállításának. A Sátán jól tudja, hogy a királyság addig nem jöhet létre, amíg Izrael meg nem tér, így ezt a megtérést próbálja minden eszközzel megakadályozni. A legjobb eszköz pedig nem más, mint a teljes népirtás. Jelen diszpenzációnkban tehát a Sátán egyik célja, hogy elpusztítsa Izraelt.

Célja megvalósítására az antiszemitizmus különféle erőit vette igénybe. Ősi időkben Rómát használta fel, hogy zsidók ezreit mészárolják le a lázadások során. A középkorban a legnagyobb szervezett egyházat használta fel a zsidók elleni inkvizíció bevezetésére. A második világháború idején a náci Németországot használta fel hatmillió zsidó kiirtására Európában. Oroszországban később a kommunizmust használta. Végső soron a közel-keleti arab-izraeli konfliktus mögött is a Sátán azon vágya áll, hogy elpusztítsa Izraelt.

Isten ugyan megengedi, hogy ilyen üldöztetést szenvedjen el Izrael hitetlenségéért, a nemzet teljes kiirtását azonban nem fogja megengedni. A zsidók kulcs szerepet töltenek be Istennek a világtörténelemre vonatkozó tervében; éppen ezért Isten gondosan megőriz egy maradékot, ahogyan megígérte (Jeremiás 30.9-11), 46.27-28; Ezékiel 6.8, 14.21-23, 36.16-31; Róma 9.27-28).

Az egyház születése

Isten soha nem hagyja magára a világot önmagáról és királyságáról szóló tanúságtétel nélkül. Mivel Izrael nem volt a helyén lelkileg, Isten készen állt arra, hogy egy másik bizonyságtévő eszközt használjon. Ez az új eszköz már nem csupán egy, hanem sok nyelvből és nemzetből tevődik össze. Ahelyett, hogy csupán a zsidókra korlátozódott volna, ennek tagja lehet minden hívő zsidó és pogány egy testben, teljes harmóniában (Efézus 2.11-3-11). Ez az új eszköz nem más, mint Krisztus egyháza és menyasszonya (Máté 16.18; Efézus 4.4-6, 5.22-32; 1Korinthus 12.12-27). Ennek kell fenn állnia a világban egészen addig, amíg Isten újra Izrael felé nem fordul, és megtérésre indítja őket.

Közvetlen mennybemenetele előtt Krisztus egy különleges feladatot bízott egyházára: „Menjetek szerte a világba, és hirdessétek az evangéliumot minden teremtménynek!” (Márk 16.15). Erőt is ígért egyházának azzal, hogy elküldte Szentlelkét, hogy hatékony tanúi lehessenek a világban (Lukács 24.49; ApCsel 1.8). Mennybemenetele után pár nappal, Pünkösd napján eljött a Szentlélek, és megszületett az egyház.

Az egyházat ért korai támadások

Az egyház születésével a Sátánnak egy újabb ellenséggel kellett számolnia. Az egyház evangéliumi tanúságtétele komoly fenyegetést jelentett királyságára nézve. Minden alkalommal, amikor a Sátán királyságának alattvalói hallják az evangéliumot, fennáll a veszélye, hogy elhiszik azt. Ez a hit pedig azonnal kimenekíti az embert a sötétség birodalmából Isten egyetemes királyságába (Kolossé 1.13; ApCsel 26.17-18; Galata 1.4). A Sátán természetesen nem akarta elveszíteni alattvalóit, így elhatározta, hogy vaksággal sújtja őket az evangélium tekintetében (2Korinthus 4.3-4), az egyházat pedig támadás alá veszi.

Két fő vonalon intézett támadást. Egyrészt a hívőket egyenként támadja kísértéssel (1Thesszalonika 3.5; ApCsel 5.3), vádolással (Jelenések 12.10), halálig tartó üldözéssel (Jelenések 2.10; 1Péter 5.8), munkájuk akadályozásával (1Thesszalonika 2.18), megpróbálva legyőzni őket (Efézus 6.10-20) és mindenféle tévhitre csalogatva őket úgy, hogy beépíti közéjük saját embereit, akik az igazság szolgáinak adják ki magukat (2Korinthus 11.13-15; Máté 13.38-39). Emiatt a keresztények ellen folytatott sátáni hadviselés miatt kapta parancsba az egyház, hogy vállalja „a szenvedést, mint Krisztus Jézus jó katonája” (2Timóteus 2.3-4), vegye fel az Isten teljes fegyverzetét (Efézus 6.10-18), és hogy álljon ellen az ördögnek (Jakab 4.7; 1Péter 5.8-9). Isten tehát azzal ellensúlyozza a támadásokat, hogy megfelelő eszközökkel és utasításokkal látja el a keresztényeket.

Másrészt a Sátán az egyházat - mint szervezett intézményt - is támadás alá vette. Röviddel születése után máris megpróbálta teljesen kiirtani a zsidóktól jövő üldözés révén. Az apostolokat bebörtönözték (ApCsel 4-5, 12); Istvánt halálra kövezték (ApCsel 6.8-7.60); Jakab testvérét, Jánost karddal végezték ki (ApCsel 12.2); és Jézus féltestvérét, Jakabot bottal agyonverték.[53]

A zsidó keresztényüldözés korai szakaszát egy ifjú zsidó, Saul szervezte meg és hajtotta végre (ApCsel 8.1-3, 9.1-2). Isten ellenlépése az volt, hogy az éppen keresztényüldözésre Damaszkuszba indult Sault út közben áttérítette a keresztény hitre (ApCsel 9.1-22). Saulból lett végül Pál, a pogányok nagy apostola (ApCsel 13.9, 9.15). Így az evangélium legnagyobb ellensége vált annak legnagyobb hirdetőjévé. Röviddel Saul megtérése után Heródes Agrippa vette át az egyház üldözésének összefogását, de Isten közbelépett, és Heródes rövidesen meghalt (ApCsel 12.1, 21-23).

A Sátán tehát üldözések útján támadta az egyházat kívülről, ugyanakkor eretnek tanítással is támadott belülről. A hamis tanítók olyan téves tanításokkal lepték el az egyházat, mint a törvénykezés, a gnoszticizmus, és az antinomianizmus (ApCsel 20.29-30). Isten az apostolok révén akadályozta meg a hittől való elfordulást úgy, hogy ők szóban és írásban is felléptek a hamis tanok ellen (Galata, Kolossé, 1 és 2János, Júdás), és határozatot hoztak a Jeruzsálemi zsinaton (ApCsel 15).

A római üldözések

A zsidók nem tudták elpusztítani az egyházat. Sőt, minél nagyobb volt az üldöztetés, annál jobban növekedett az egyház (ApCsel 8.1, 4-8, 25, 40, 11.19-21, 12.24, 13.49). A Sátán tehát az akkor létező legnagyobb katonai hatalomhoz fordult, hogy elérje célját, azaz az egyház teljes kiirtását és hittől való elfordulását. Ez a nagyhatalom nem volt más, mint Róma.

Néró (Kr.u. 54-69) volt az első császár, aki üldözte a keresztényeket.[54] A keresztényekből élő fáklyákat csinált, hogy palotájának kertjét éjszaka megvilágítsák.[55] Ő volt a felelős Pál lefejezéséért és talán Péter fejjel lefelé történt keresztre feszítéséért is.[56]

Kr. u. 250-ig a római üldöztetések csak elszórtan és elszigetelten történtek.[57] Kr.u. 250-t követően azonban hatalmas méreteket öltöttek.[58] Elrendelték, hogy a keresztényeknek is részt kell venniük a császár és más pogány istenek imádatában.[59] Az effajta imádat természetesen a hittől való elfordulást jelentette volna Isten népének. Miután sok keresztény nem mutatott hajlandóságot, a kormány célul tűzte ki a keresztények és szent irataik teljes elpusztítását.[60] A Sátán eltökélt szándéka volt nem csak Isten népének kiirtása, hanem annak az isteni könyvnek is az elpusztítása, ami az ő vereségét jövendölte meg. A keresztények kegyetlen üldözése és irtása szisztematikusan történt. Ezrek haltak mártírhalált hitükért.

Isten ellenlépése az volt, hogy az üldözéseket saját céljaira használta fel. Megint csak az történt, hogy minél erősebb volt az üldözés, annál jobban növekedett az egyház. Olyannyira igaz volt ez, hogy az egyház egyik akkori vezetője, Tertullinánusz véleménye szerint a mártírok vére volt az egyház magva.[61]

Az egyház hittől való elfordulása

Kr.u. 311-ben Galérius császár rendeletet adott ki, melyben elfogadottá tette a keresztény egyházat.[62] Ezt követően Konstantin császár teljes szabadságot adott a kereszténységnek a 313-as Milánói rendeletben.[63] Kr.u. 324-re a kereszténység lett a birodalom hivatalosan is előnyben részesített vallása.[64] Végül Kr.u. 380-ban Thedóziusz császár a kereszténységet tette a birodalom hivatalos és egyedül engedélyezett vallásává.[65] A kormány ekkor más vallások üldözésébe fogott.

Az első pillanatban még óriási győzelemnek tűnt, hogy a kereszténység egyik napról a másikra üldözött egyházból államvallássá lett. A „győzelemről” azonban hamar kiderült, hogy egy jól leplezett vereség volt. A Sátán felismerte a kínálkozó alkalmat, hogy az egyház és az állam egyesítésével hatékonyan gerjeszthesse a hittől való elfordulást. Mivel a kereszténység lett az egyetlen elfogadott vallás, pogányok tömegei özönlötték el a gyülekezeteket, és át akartak térni a „kereszténységre”. A pogányok hamar felismerték, hogy a gyülekezetek hitgyakorlata nagyon eltért az ő templomi szokásaiktól. Míg a pogányok az ő isteneik, istennőik és nemzeti hőseik képei előtt borultak le, az egyházban nem voltak képek. A pogányoknak volt egy istennője, akit a menny királynőjeként imádtak; emellett voltak pogány ünnepeik, véres áldozataik és papjaik. A gyülekezetekben semmi ilyesmi nem volt. Ezek miatt a különbségek miatt a pogányok úgy érezték, hogy az egyház nem nekik való.

A pogányok ezen reakciója sok keresztényt megrémített. Attól féltek, hogy amíg az egyház nem tudja megszólítani a pogányokat, addig nem tudják igazán megtéríteni sem őket Krisztushoz. Arra tett erőfeszítésükben, hogy relevánssá tegyék az egyházat, megpróbálták keresztény formába önteni a pogány szokásokat. Az istenek, istennők és hősök képeit az apostolok és mártírok képeivel helyettesítették. A pogány királynő helyét Máriának, a menny királynőjének tisztelete váltotta fel. Az úrvacsora az addigi megemlékezésből áldozattá vált, az elöljárók már nem tanítók, hanem papok voltak, és a pogány ünnepeket is beolvasztották különleges egyházi napokká téve azokat.[66]

Először úgy tűnt, elfogadható módszer a Sátán királyságának eszközeivel élni azért, hogy megtérítse annak alattvalóit az egyház. A kezdeti eredmények lenyűgözőek voltak. A gyülekezetek tagsága megugrott, és egyre több pogány vallotta magát kereszténynek most, hogy az egyház számára is elfogadhatóvá vált. Idővel azonban egyértelművé vált, hogy ezek az emberek szívükben még mindig pogányok voltak. Keresztény pogányok ugyan, de pogányok. A végeredmény pedig nem volt más, mint hogy a gyülekezetek teljesen elvilágiasodtak gyakorlatukban és tagságukban. Idővel „ambiciózus, világi, gátlástalan emberek törekedtek egyházi pozíciókra társadalmi és politikai befolyást keresve”.[67] Nyugat-Európában egy óriási politikai gépezetté tették az egyházat, ami fokozatosan átvette a hatalmat az államtól.[68] A középkor hivatalos egyházát tehát nem az igazi bibliai kereszténység jellemezte, hanem „egy többnyire korrupt hierarchikus rendszer, ami Európa országait irányította”.[69]

Az államosított kereszténység hittől való elfordulásával az evangélium üzenete is csorbát szenvedett. A Szentírás kijelentette és az apostolok is azt tanították, hogy üdvösség csakis Isten kegyelméből van Jézus Krisztus személyébe és munkájába vetett hit által (Efézus 2.8-9; Róma 4.1-5.2; Galata 2.15-16, 21). Az idegen elemek beférkőzésével az a pogány hiedelem is részévé vált az evangéliumnak, hogy az emberi cselekedetek is szükségesek az üdvösséghez. Ennek következtében az üdvösség valódi és egyetlen útja sokak elől évszázadokon át rejtve maradt. Miközben tehát a Sátán hitetlenségbe taszította a hivatalos egyházat, annak hirdetett üzenetét is megváltoztatta, így királyságának alattvalói nem térhettek meg Isten királyságába.

A Sátán felismerte, hogy ha sokáig hitetlenségben akarja tudni az egyházat, akkor magának a Szentírásnak az értelmezését kell elferdítenie, sőt annak tanulmányozását kell megakadályoznia. Origenész, az egyház egyik vezető személyisége, akire nagy hatással volt a pogány filozófia, Kr.u. 230-ban kiadta művét, melyben a Szentírás allegorikus értelmezését dolgozta ki.[70] Ahelyett, hogy a bibliai szövegnek a megszokott normális jelentését tulajdonította volna, ez a módszer szimbolikus, rejtett jelentést keresett mindenben. Teljesen eltorzította az írók eredeti mondanivalóját, és azt hangsúlyozta, amit az olvasó akart találni a Bibliában.[71] Origenész pozíciójának és befolyásának köszönhetően ez a módszer komoly hatással volt a hivatalos egyházra.

Az egyház világiassá válásával a biblián kívül más bizonyítékokra is szüksége volt, hogy a kialakult eretnek tanításokat igazolni tudja. Végül tehát felhagyott azzal a nézettel, hogy a Szentírás a hit és az élet egyedüli tekintélyforrása. Az egyház hagyományait egyenlő szintre emelte a Bibliával, majd magát az egyházat nevezte meg a tekintély végső forrásának. Végül pedig megtiltották, hogy a kléruson kívül bárki is olvassa a Szentírást, és erősen tiltották a Biblia köznyelvre fordítását.[72]

Mivel a Sátán egyenesen gyűlölte az eljövendő politikai, teokratikus királyságról szóló tanítást, elhatározta, hogy teljesen kitörli azt az egyház emlékezetéből. Keleten az eljövendő királyság „elválaszthatatlanul összeforrt a keresztény hittel egészen a második század közepéig”.[73] A század végére azonban az egyiptomi Alexandriában az egyházi vezetés kezdte kérdőre vonni a tanítást. Komoly hatással volt rájuk a pogány filozófiában fellelhető gondolat, mely szerint az anyag gonosz. Következésképpen elutasították az eljövendő királyságot, ami valóságos anyagi áldásokkal jár, mivel túl érzékinek tartották.[74] Origenész allegorikus értelmezése még alapot is adott ennek az elutasításnak.[75]

Nyugaton az eljövendő királyságba vetett hit egészen a negyedik századig az ortodoxia részét képezte.[76] Itt azzal egy időben kezdett eltűnni, hogy az egyház összeforrt az állammal, és elfordult az igaz hittől.[77] Szent Ágostonnak (Kr.u. 354-430), a nyugati egyház legbefolyásosabb alakjának köszönheti a hivatalos egyház, hogy szinte teljesen megtagadta az eljövendő királyságról szóló tanításokat.[78] Az Isten városa c. művében Szent Ágoston azt tanította, hogy az Isten országa eljött, és jelen van a földön; hogy maga a hivatalos egyház az Isten országa; hogy a Sátán már megkötöztetett; hogy az egyház végül meghódítja az egész földet, és a királyság korszaka Krisztus második eljövetelével fog véget érni, amikor véget ér e világ történelme.[79] [80]

Ágoston ugyanazon okból kifolyólag utasította el az eljövendő királyság tanításait, mint az alexandriai vezetők.[81] Ráadásul azzal, hogy a kereszténység a birodalom kizárólagos vallásává nőtte ki magát, valóban úgy tűnt, hogy meg fogja hódítani a világot.[82] Hogy álláspontját tartani tudja, Ágoston Origenész allegorikus értelmezéséhez fordult, amikor a királyságról szóló ószövetségi próféciákat magyarázta.[83] Az ő nézetei vezettek ahhoz, hogy a római egyház „az egyetemes egyházként látta magát, melynek küldetése minden embert magához téríteni”.[84]

Az egyház elvilágiasodott, az evangélium eltorzult, a Szentírással visszaéltek és elhanyagolták, és az eljövendő királyságról szóló tanítást elutasították. Elkerülhetetlen következménye volt mindennek, hogy a középkorban az egyház teljesen eltávolodott attól, amit Isten szánt neki. Ezen hitehagyott állapotának köszönhető, hogy az egyház fegyveres hadjáratokat indított más hitvalló keresztények vagy muzulmánok ellen, és inkvizíciót szervezett a zsidók ellen, és mindazok ellen, akik azzal nem értettek egyet.[85] A középkorban a Sátán eszközként használta fel az egyházat, hogy szégyent hozzon Isten nevére és az ő királyságára.

Az Iszlám fenyegetése

Annak ellenére, hogy a negyedik századra az egyház lényegében elfordult az igaz hittől, még mindig megőrzött bizonyos igazságelemeket, mint például Krisztus Isten voltát. Ugyanilyen nagy gonddal őrizte a Szentírás másolatait is, bár annak értelmezésével és tanításával visszaélt. A Sátánnak addig nem volt nyugta, amíg bármilyen keresztény igazság vagy a Szentírás létezett. Úgy érezte, hogy Isten királyságának ezen elemeitől teljesen meg kell szabadítania a világot.

Az Arábiai sivatagban születendő új vallás segítségével akarta elérni célját. Mohammed vallásalapítói tevékenységét Kr.u. 610-ben kezdte meg.[86]

Amikor Kr.u. 632-ben meghalt, már egész Arábia áttért az iszlám hitre.[87] A következő száz évben követői meghódították Palesztinát és Szíriát, Konstantinápoly kivételével az egész keletrómai birodalmat, minden földet egészen Indiáig, Egyiptomig, egész Észak-Afrikát, és Hispánia nagy részét.[88] A meghódított területek nagy részén az egyház lassan kihalt, amit a rá jellemző hitetlenségnek köszönhetett.

Az Iszlám erői egész Európa meghódításával fenyegettek, ami az egész kontinens muzulmán hitre térítését jelentette volna. Isten ellenlépésként felhasználta a gótokat és más európai törzseket, akik Martell Károly vezetése alatt a 732-es tours-i csatában legyőzték a muzulmánokat.[89] Így mind az egyház, mind a Szentírás és vele együtt olyan fontos igazságok is, mint Krisztus Isten volta, megmenekültek a teljes pusztulástól.

Isten ellenlépése az egyház hitehagyását követően

Az egyház hittől való elfordulásától egészen a reformáció idejéig Isten megőrzött egy maradékot, akik mindig szembeszálltak a hitetlen egyházzal. Voltak kisebb csoportok Európa szerte, akik megtagadták a római egyház és a pápa tekintélyét, és elutasították pogány tanításait és gyakorlatát. Az igaz evangéliumhoz ragaszkodtak, a Szentírást tartották egyetlen tekintélyüknek, a laikusokat is a Biblia tanulmányozására ösztönözték, az Úrvacsorát az emlékezés jelképeként, nem áldozatként gyakorolták, és papok helyett pásztoraik voltak. Sok ilyen csoport hitt az eljövendő teokratikus királyságban.[90] Egyes csoportok, mint például a waldensek, még evangélistákat is küldtek ki, hogy a Sátán országában élőknek hirdessék az evangéliumot. A Sátán nem tűrhette az ilyen igaz hitet és bizonyságtételt. Arra indította tehát az egyházat, hogy könyörtelenül üldözze ezeket a csoportokat. Külön hadjáratokat és inkvizíciót indítottak ellenük. Egyes csoportokat teljesen kiirtottak. Rengeteg embert megkínoztak, kivégeztek, vagy száműztek, és menekültként vadásztak rájuk.[91]

A középkor vége felé Isten több embert is arra indított, hogy a szervezett egyházon belül is reformokat követeljen. A legkiemelkedőbb alakok közé tartozott az angliai John Wycliffe (1324-1384), a cseh Husz János (1369-1415), és a firenzei Girolamo Savonarola (1452-1498). Wycliffe elítélte a szerzetesi életet, a Római egyház és a pápa tekintélyét, az úrvacsorának áldozatként való kezelését, és a papi korrupciót. Az egyház önmaga megreformálását sürgette, és az újszövetségi mércék helyreállítását. Kulcs szerepet játszott az első angol nyelvű Biblia megalkotásában, és prédikátorokat küldött ki, akiket lollardoknak neveztek el. Őket először üldözték, végül mindet kivégezték.[92]

Wycliffe írásait olvasva Husz János hasonló evangéliumi tanokat kezdett hirdetni Csehországban. Nézetei annyi gondot okoztak a római egyháznak, hogy a pápa kiátkozta őt, és a konstanci zsinat elé rendelte. Husz először nem volt hajlandó megjelenni, később azonban engedett, miután az uralkodó garantálta biztonságát. A zsinaton az uralkodó ígérete ellenére elítélték, és máglyán megégették. Az egyház úgy vallotta, hogy egy eretneknek tett ígéretet nem kell megtartani.[93]

Savonarola egy tüzes reform-prédikátor volt, egyformán támadta a kormány, a társadalom és az egyház romlottságát. Egy alkalommal még azt is leírta, hogy a pápa nem keresztény. Kiátkozták, bebörtönözték, felakasztották, és máglyán megégették.[94] Így próbált meg eltaposni minden próbálkozást a Sátán, hogy az egyház újra isteni értékeket tegyen magáévá.

A reneszánsz

1350 és 1650 között Európa hatalmas kulturális változáson ment keresztül, ami egyben átmenetet is jelentett a középkorból a modern korba.[95] A világ megújult érdeklődést mutatott Görögország és Róma klasszikus irodalma és művészete, valamint a tudományok iránt. Ezt az ébredést nevezték el reneszánsznak.

A Sátán arra próbálta meg felhasználni a reneszánszt, hogy teljesen elterelje az ember gondolatait Istenről. Dél-Európában a mozgalom egy olyan szkeptikus humanizmussá nőtte ki magát, ahol többé nem Isten, hanem az ember állt a figyelem középpontjában. Az emberek továbbra is gyakorolták a megszokott egyházi rituálékat, a gondolkodásban azonban „megjelent az a tendencia, mely szerint Istennek nincs semmi joga az egyén életéhez”.[96] Akkoriban még maguk a pápák is több érdeklődést mutattak a kultúra, mint a lelki dolgok iránt.[97] Isten elhatározta, hogy a reneszánszt fogja felhasználni arra, hogy felkészítse Európát a közelgő reformációra. Észak-Európában tehát a mozgalom egy vallási humanizmussá nőtte ki magát. Itt a tudósok sokkal nagyobb érdeklődést mutattak a zsidó-keresztény múlt, mint a klasszikusok iránt. „Inkább úgy érdekelte őket az ember, mint akinek lelke van, mint egy élőlény, akinek értelme van.”[98] A Bibliai kéziratokat az eredetei nyelveken tanulmányozták, humanista módszereket alkalmaztak a tanulmányaik során, az ún. történelmi-nyelvtani értelmezésre fektették a hangsúlyt szemben az allegorikus értelmezéssel, megalkották a bibliai nyelvek nyelvtanát és szótárát, és görög Újszövetséget nyomtattak. 1455-ben a kézi szedés tökéletesedésével a Biblia és más reform iratok nyomtatása és terjesztése sokkal könnyebbé, gyorsabbá és olcsóbbá vált.[99] Mindez az átlagember számára is láthatóvá tette, hogy kora egyháza mennyiben eltér az Újszövetségben bemutatott egyháztól.[100]

A reneszánsz alatt egy igen erős középosztály jött létre és nemzeti öntudat alakult ki. Ezeket is felhasználta Isten, hogy Európa készen álljon a reformációra. Az emberek egyre inkább lázadtak az ellen, hogy egy számukra idegen pápa külföldről irányítsa egyházukat, jelölje ki egyházi vezetőiket, adót szedjen tőlük önmaga támogatására és a Rómában zajló fényűző építkezésekre, kivonja saját klérusát az adott országok törvénykezése és bírósága alól, és még a politikában is meghatározó szerepet követeljen magának.[101]

A reformáció

Isten leghatalmasabb ellenlépése az egyházon belül kialakult hitetlenségre az a lelki mozgalom volt, amit ma reformáció néven ismerünk. A mozgalom több lépésben alakult ki. Németországból indult ki 1517-ben, amikor Luther Márton, a római egyház szerzetese és professzora felszólalt, és írásban is szembeszállt az egyház tanításaival és gyakorlatával. Luther reformokat követelt, de az egyház nem állt készen erre. Elítélték majd kiátkozták, előállítását és megbüntetését követelték. A nacionalista lelkület hevében azonban több német fejedelem is Luther mellé állt, és védelmet biztosított számára. Így alakult meg a Lutheránus (evangélikus) egyház. Amikor az 1529-es speyeri birodalmi gyűlés elítélte a lutheránus tanokat, az északi fejedelmek hivatalosan is tiltakozásukat fejezték ki (protestáltak). Ettől kezdve őket, és mindenkit, aki az egyház megreformálását követelte protestánsnak nevezték.[102]

Elmondható ugyan, hogy Németországból indult ki a reformáció, de ezzel egy időben Svájcban is zajlottak az események. Ulrich Zwingli vezetése alatt a zürich-i kanton is létrehozta a református egyházat. A presbiteriánus egyház Kálvin János munkássága révén indult el Genf városában.[103] Az anabaptista mozgalom pedig Németországban és Svájcban is erőre kapott olyan férfiak vezetése alatt, mint Grebel, Manz és Hubmaier.[104]

Dánia, Svédország és Norvégia a lutheránus hitet tette magáévá.[105] Franciaországban az emberek egy csoportja a protestantizmus követőjévé lett; őket nevezték később hugenottáknak.[106] Hollandia északi területei túlnyomórészt reformátusok lettek, míg egy jelentős kisebbség hitét tekintve anabaptista, bár mennonitáknak hívták magukat.[107] John Knox tüzes igehirdetéseit követően Skócia is áttért a református hitre.[108] A reformáció Angliába is eljutott, amikor VIII. Henrik elszakadt Rómától, és létrehozta az anglikán egyházat.[109]

A protestáns reformáció három újszövetségi igazságot emelt ki. Az első az egyedül hit általi megigazulás tana. Elutasították a cselekedetek általi megigazulás pogány tanítását, és újra az eredeti, igaz evangéliumot hirdették. A második a hívők egyetemes papságának a tana. A reformátorok szakítottak az egyház által a klérus és az átlagember között kialakított hatalmas szakadékkal. Azt az újszövetségi tanítást hangsúlyozták, mely szerint minden hívő pap Isten előtt, és megvan az a kiváltsága, hogy szolgálja Istent és tanulmányozza Isten igéjét. A harmadik tan pedig az volt, hogy egyedül a Biblia - és nem az egyház – a hittanok és a hitélet végső tekintélye.[110]

Hatodik fejezet:

A konfliktus leírása

az ellenreformációtól Ritschl filozófiájáig

Az ellenreformáció

A protestantizmus ily széles körben történt elterjedésével a Sátánnak két dolgot kellett szem előtt tartania. Először is: meg kellett akadályoznia, hogy az egész egyház protestánssá váljon. Másodszor: magának a protestantizmusnak is véget kellett vetnie, hiszen az szinte teljesen elutasította a hitetlenséget és az igaz evangéliumot hirdette. A vallásos hitbuzgóság egy újabb hullámát használta fel a Sátán, ami erőt adott a római egyháznak a reformációval szemben. Az egyház ezen újjáéledését nevezzük ellenreformációnak.

Az ellenreformáció egyik jelentős eseménye az 1545-1563-ig tartó Tridenti zsinat volt. Bár a zsinat elfogadott néhány egészséges reformot, valójában megszilárdította a római egyház hitét korábbi tanításaiban, mint például: a hit és az azt követő cselekedetek általi üdvösség; a hét szentség, melyek a kegyelem közlői; az úrvacsora mint áldozat; és az egyház hagyományai, melyek a Szentírás tekintélyével egy szinten vannak. Ekkor kanonizálta az egyház az apokrif iratokat is, ugyancsak a Szentírás szintjére emelve őket. A zsinat dogma szintjére emelte az egyház tanításait, ami minden ember számára kötelező érvényű tanítást jelent.[111] Ezzel a Sátán megakadályozta, hogy az egész római egyház visszatérjen az újszövetségi alapelvekhez.

Az ellenreformáció szüleménye volt a Jezsuita szerzetesrend is, melynek célja a reformáció elleni harc és a római hit terjesztése volt. Sokszor etikátlan módszerekhez folyamodtak, mégis sikeresen visszahódították Lengyelországot, Hollandia déli területeit és Németország nagy részét a római egyháznak. Hittérítőik sok új területre is eljutottak.[112]

A római egyház bevezette az Indexet, a tiltott könyvek listáját. Az Index megtiltotta az egyház tagjainak a protestáns irodalom olvasását.[113] Így akadályozta meg a Sátán, hogy ezek az emberek újszövetségi iratokhoz jussanak.

Végül pedig a protestánsok üldözésétől sem riadt vissza az ellenreformáció. A római egyház befolyása alatt lévő kormányokat arra ösztönözték, hogy teljesen irtsák ki a református hitet. Spanyolország kormánya élen járt ebben. Spanyolországban és Hollandiában is inkvizíciót állítottak fel, emberek tömegeit kínozták meg és égették meg, sokakkal pedig megtagadtatták protestáns hitüket.  A Hollandiába érkező spanyol seregek rettegésben tartották a népet, és legalább 17,000 embert gyilkoltak le.[114]

Franciaország kormánya a hugenottákat üldözte 1538-1559-ig, majd nyolc véres háborút indított ellenük 1559 és 1598 között. 1572-ben Szent Bertalan éjszakáján tíz- vagy akár húszezer protestánst is lemészároltak hitükért.[115]

Angliában a Tudor-házi I. Mária (1553-1558) mintegy háromszáz protestáns lelkészt végeztetett ki, a többit pedig kiüldözte országából.[116] Amikor I. Erzsébet királynő elfogadtatta a protestantizmus egy mérsékeltebb formáját, a pápa elrendelte a Jezsuita szerzetesek felkészítését a harcra. Ugyanakkor meggyőzte a spanyol uralkodót, hogy hírhedt „legyőzhetetlen” armadájával foglalja el Angliát a római egyháznak.[117] Az armada 1588-ban hajózott ki, de szégyenletes vereséget szenvedett, ami betudható volt egyrészt az angol hadiflotta rátermettségének, a kedvezőtlen időjárásnak, és egyéb, emberi erőt meghaladó körülményeknek.[118] Ezzel Isten elpusztította a római egyház leghatalmasabb szövetségesének tengeri haderejét, és a protestantizmus bajnokaként állította Európa elé Angliát.[119] Ez a vereség nem csak Angliában szolgálta a protestantizmus ügyét, hanem Hollandiában is, ahol csökkent Spanyolország befolyása.[120]

1609-re Európa nagy része két felfegyverzett táborra szakadt, a protestánsok és Róma táborára. Politikai és vallási okai is voltak, hogy e két tábor végül az ún. Harminc éves háborúban csapott össze (1618-1648). Ennek végkifejlete volt a vesztfáliai béke, amikor elismert vallássá lett a lutherizmus és a kálvinizmus. Így körvonalazódtak ki a protestáns és a római egyház befolyása alatt álló államok határai.[121] Véget ért a reformáció, és véget ért a protestáns mozgalmak szisztematikus üldözése. Isten így óvta meg azt a külső támadásoktól.

A protestantizmust ért belső támadások

Míg a Sátán azon munkálkodott, hogy minden külső erőt bevessen a protestáns hit megsemmisítésére, megpróbálta belülről is szégyenbe hozni és elpusztítani azt. Annak ellenére, hogy a protestánsok nagy része elfordult a római egyház hitetlenségétől, sokan továbbvittek bizonyos elemeket a római hitelvekből és hitgyakorlatból. A legtöbb csoport továbbra sem hitt egy valóságos, jövőbeli teokratikus királyságban. Hitük szerint egyházuk volt Isten földi királysága, és lényegében azt a szerepet kell betölteniük, mint Izraelnek az Ószövetségben. Ez azt jelentette, hogy egyesülnie kell az államnak és a protestáns egyháznak, és az állam juttatja érvényre az egyház érdekeit. Senkinek nem volt szabad az egyház hivatalos álláspontjával ellentétes hitelveket vallania. Még akkor sem, ha ezek a Szentírással ellentétes tanok voltak. Ezen tévhitek miatt egyes protestáns csoportok ugyanahhoz a módszerhez folyamodtak, mint a római egyház – a más hitet vallók véres üldözéséhez.[122] A Sátán sikerrel hozott szégyent a protestáns mozgalomra.

Az anabaptisták határozottan elítélték a más hitet vallók üldözését. Meggyőződésük szerint az egyház és az állam mindig külön kell, hogy álljon, és egyetlen egyháznak sem szabad hitét ráerőltetnie senkire. Meggyőződésük alapjául szolgált az, hogy sok anabaptista elutasította a feltevést, mely szerint az egyház az ószövetségben megígért Isten országa volna. Hittek egy eljövendő teokratikus királyságban.

A Sátán újfent megpróbálta kiirtani a királyságba vetett hitet azzal, hogy az egész anabaptista mozgalmat el akarta pusztítani. A más protestáns csoportokkal való egyet nem értésük miatt hevesen üldözték az anabaptistákat.[123] A Sátán protestánsokat használt fel, hogy saját reformációjuk más csoportjait támadja. Rengeteg anabaptistát mészároltak le, de Isten megóvta a mozgalmat.

Ha már az eljövendő királyság tanát hirdetőket nem tudta elpusztítani, megpróbálta magát a tant nevetségessé tenni. Egy németországi Münster városából származó fanatikus anabaptistát használt fel, aki szélsőséges tanításokkal és hitgyakorlattal állt elő az Isten országát illetően. Radikális viselkedésük nem csak szégyent hozott az eljövendő királyságba vetett hitre, de a protestánsok további üldöztetését vonta maga után.[124]

A modern kor hitehagyása

A racionalizmus és az empirizmus felemelkedése

A Sátán ugyan nem tudta megállítani a reformációt, de továbbra is eltökélt szándéka volt elrejteni a világ elől az igaz evangéliumot, a hitet, hogy a Biblia Isten ihletett kijelentése az embernek, és a reménységet, hogy Isten egyszer valóban felállítja az ember számára áldásos teokratikus királyságát. Ezt szem előtt tartva újabb mozgalmakat szított, melyek a hittől való elfordulás egész láncreakcióját váltották ki. Ez a hitehagyás az egész világot érintette, beleértve a protestáns világot is.

A 17. század végén, 18. század elején egy új mozgalom indult útjára Európában, a racionalizmus.[125] A racionalista gondolkodó az emberi értelemre és érzékszervekre helyezte a hangsúlyt a megismerés folyamatában, ellentétben az isteni kijelentéssel. Az ember többé nem úgy tekintett az univerzumra, mint amit az isteni gondviselés irányít, hanem úgy, mint egy gépre, amit a természet törvényei vezérelnek. A nem-keresztény vallások növekedésével több gondolkodó is olyan természeti vallást keresett, ami minden ember számára közös lehet, és nem függ többé a Bibliától vagy az egyháztól.[126]

A racionalizmussal együtt fejlődött az empirizmus. Az empirikus gondolkodás szerint egyetlen állítást sem szabad igaznak elfogadni, amíg annak igazságát ismételt tesztek alá nem támasztják, és érzékszerveinkkel fel nem foghatjuk.[127] Más szóval csupán azon dolgokban ésszerű hinni, amiket tudományos módszerrel demonstrálni lehet. Az empirizmus logikus végkövetkeztetése kizárja az olyan igazságok elfogadását, amik isteni kijelentés útján adattak az embernek. Ezek az igazságok lelki dolgokról szólnak, a lelki dolgokat pedig lehetetlen az érzékszerveink útján felfogható tudományos kísérletek útján igazolni.

A deizmus kialakulása

A racionalizmusnak és az empirizmusnak köszönhetően született egy új vallás, a deizmus. A 17. századi Angliából indult ki, majd terjedt át Franciaországra, Németországba, és a 18. században Amerikába. Természeti vallásnak vagy az értelem vallásának is nevezhetnénk.[128] A deizmus elfogadta azt a racionalista nézetet, mely szerint az univerzumot a természet törvényei irányítják isteni beavatkozástól vagy gondviseléstől függetlenül. Ellenben nem tudott Istentől független magyarázatot adni az univerzum kezdetére. Egyik alapvető tanítása a következő volt: egy legfelsőbb lény alkotta meg az univerzumot, de miután megalkotta, teljesen a háttérbe vonult, és azóta sincs semmi köze teremtéséhez.[129]

Ez a gondolat több következtetéshez is vezetett a deizmusban. Először is: az ember soha nem kapott természetfeletti kijelentést amióta világ a világ. Másodszor: nincsenek csodák. Harmadszor: a Biblia nem egy természetfeletti módon ihletett könyv. Negyedszer: Jézus Krisztus nem a testet öltött Isten volt.[130] A deizmus kénytelen levonni ezeket a következtetéseket, hogy alátámassza feltételezését, mely szerint Isten nem tevékenykedik aktívan az emberi történelemben.

A deizmus egy másik alapvető tanítása a következő: mivel nincs természetfeletti kijelentés, az ember egyetlen módon ismerheti meg az igazságot, mégpedig ha az értelmére hagyatkozik, és a tudományos módszert hívja segítségül. A deizmus szinte teljesen figyelmen kívül hagyta a bűn problémáját. Hitte, hogy az ember lényegében jó és tökéletesíthető, így reményei szerint a világ az egyre nagyobb rend felé halad.[131] Más szóval a deizmus elképzelése szerint az ember saját erőfeszítései révén megvalósítja a földi utópiát anélkül, hogy Isten közbeavatkozna. Ez a hit lett végül a liberális protestantizmus előfutára.[132]

Isten ellenlépése a racionalizmusra, az empirizmusra és a deizmusra

A racionalizmus, empirizmus és deizmus komoly csapást mért az evangéliumra, a Bibliára, és az eljövendő teokratikus királyság tanára. Isten újra közbeavatkozott, hogy megőrizze a királyságáról szóló tanúságtételt. Németországban a pietista mozgalom formájában lépett fel Isten a 17-18. században. Az államegyházakban élők imádságra és a Biblia tanulmányozására gyűltek össze rendszeresen, és nagy hangsúlyt helyzetek a szent életre. A pietizmusnak köszönheti születését a morva egyház, ami hitbuzgó lelkülettel küldte ki misszionáriusait, hogy hirdessék az evangéliumot.[133]

Isten angliai ellenlépése a 18. századi megújulások voltak, melyek Wesley nevéhez fűződtek. Milliókat szólítottak meg az evangéliummal, megszületett a metodista egyház, és nemzeti katasztrófától óvták meg az országot.[134] Amerikában Isten a „nagy ébredéseket” használta fel, hatalmas tömegek hallották az evangéliumot, és olyan emberek neve fémjelzi, mint George Whitfield vagy Jonathan Edwards.[135]

Kant, Hegel és Schleiermacher filozófiája

A 18. század végén és a 19. században a Sátán egy hatalmas vállalkozásba fogott. A racionalizmus, az empirizmus és a deizmus által lefektetett modern hitetlenség alapjaira valami újat kezdett építeni. Ennek az épületnek az eredeti összetevője Kant, Hegel és Schleiermacher filozófiája.

Kant (1724-1804) azt hirdette, hogy az emberi tudás az ember érzékszervei által felfogható világra korlátozódik. Mivel tehát az ember csakis az érzékszervei által felfogható dolgokat ismerheti meg, különleges, isteni kijelentés útján nem szerezhet tudást.[136] A vallásos hitelveknek pedig csak egy dolog szolgálhat alapul: a felelősségtudatnak és a törvény ismeretének egy olyan egyetemes formája, amivel minden ember rendelkezik.[137] Más szóval az ember Istenről alkotott elképzelése csakis az ő mindennapi erkölcsi tapasztalataiból fakadhat.[138] Kant filozófiája kizárta, hogy a Szentírás Isten különleges kijelentése az ember számára.

Hegel (1770-1831) következtetése az volt, hogy a kereszténység lényegi értéke nem az őt létrehozó történelmi eseményekben van, hanem az általa képviselt magasztos eszmékben. Hogy ezek az eszmék valóságos eseményeken alapulnak-e vagy sem, az lényegtelen. Így bár a kereszténység eszméit a Bibliából nyerjük, ezek az eszmék nem függnek a könyv történelmi szavahihetőségétől.[139] Hegel szerint tehát az igazi kereszténység számára nem létszükséglet egy tévedhetetlen Szentírás.

Schleiermacher (1768-1834) a következő javaslattal állt elő: az igazi vallás nem egyenlő egy teológiai rendszerbe vagy abszolút erkölcsi értékekbe vetett hittel és azoknak való engedelmességgel. A vallás inkább „egy közvetlenül megtapasztalt kapcsolat Istennel”.[140] A mindenféle doktrínák és magatartási előírások tehát szükségtelenek. A tapasztalat az, ami igazán számít. A Biblia nem egy Isten által ihletett kijelentés. Sokkal inkább az ember vallásos megtapasztalásainak emberi interpretációja. Schleiermacher szerint tehát nem a Biblia a hitelvek és hitgyakorlat végső tekintélye. Kizárólag az ember saját vallásos megtapasztalásai a végső tekintély.[141]

A destruktív kritika fejlődése

A fent említett filozófiák azt tárgyalták, hogy mi számít vallási tekintélynek, és hogyan értelmezzük a kijelentést. Ezek kialakulásával születhetett meg a destruktív bibliakritika.[142] Schleiermacher munkásságának vége felé jelent meg ez a mozgalom.[143] A protestáns hittudósok kezdtek elfordulni attól a hittől, hogy a Biblia Isten ihletett, hibátlan, tévedhetetlen kijelentése az ember számára.[144] Helyette előkerült az a gondolat, hogy a Szentírás az ember vallásos öntudatának fejlődését mutatja be.[145] Így, még ha van is benne néhány történelmileg hiteles feljegyzés, sokkal inkább tartalmaz az Istenről és az ő akaratáról szóló legendákat, kitalált történeteket, és bizony hibákat, ellentmondásokat.[146]

A tudósok kezdték ugyanúgy kezelni a Bibliát, mint minden más irodalmi művet.[147] Megkérdőjelezték az Ószövetség megbízhatóságát, különösen a teremtésről, az özönvízről, és az Izrael kialakulásáról szóló történeteket.[148] Egyesek arra a következtetésre jutottak, hogy az evangéliumok nem festenek pontos képet a történelmi Jézusról: „külön kell tehát választanunk Jézus szavait és jellemét mindazoktól az értelmezésektől, amit az egyház csak később alakított ki róla és munkájáról”.[149] A próféciákat és a csodákat egyszerűen elvetették, az eljövendő királyság tanítását pedig vagy szintén elvetették, vagy a 19-századi eszmék fényében értelmezték.[150]

Mivel tudta a Sátán, hogy saját lázadásának és bukásának a története is benne foglaltatik a Bibliában, mindenképpen azon volt, hogy hiteltelenné tegye a könyvet. Támadásait a könyvnek azon részei ellen intézte elsősorban, amelyek a Sátán és az ember eredetéről szólnak, az ő bukásáról és az isteni királyság felállításáról számolnak be, vagy a Megváltó csodatévő erejét mutatják be, mellyel le tudja rombolni a Sátán királyságát, és fel tudja állítani Istenét.[151]

A kereskedelem fellendülése

A tudomány fejlődése rengeteg új felfedezésnek és találmánynak nyitott utat, az ipari forradalom pedig lehetővé tette a tömeggyártást. E két tényező az anyagi javak korábban nem tapasztalt felhalmozását tette lehetővé az ember számára. Tömegek tették a mammont istenükké, és a materializmust életfilozófiájukká. Sátán a kommercializmust használta fel: annyira lekötötte az ember figyelmét ideiglenes dolgokkal, hogy nem maradt ideje Istenről vagy saját sorsáról gondolkodni.[152]

A kommunizmus születése

A kereskedelem fellendülése nem csupán anyagi javakkal kecsegtetett, hanem súlyos igazságtalansággal is járt. A munkásokat sokszor kihasználták, és munkaadóik az ő kárukra gazdagodtak meg. A helyzet komolyan elfajult, és csak idő kérdése volt, hogy valaki forradalomért kiált, hogy megváltozzon a társadalmi rend. Eljött ez az idő, amikor Karl Marx publikálta Kommunista kiáltványát (1848), majd A tőke c. írását (1867).

Marx azt vallotta, hogy a történelmet gazdasági tényezők irányítják, és a folyamatos osztályharc jellemző rá. Minden közvetlen vagy közvetett következménye a munkásosztály és a kapitalisták közötti harcnak. A vallás is csupán a gazdasági erők terméke.[153] Az eljövendő világban ránk váró büntetés és jutalom fogalmait csupán a kapitalisták használják fel arra, hogy a munkásokat rábírják kiszipolyozott helyzetük elfogadására. Innen a jól ismert szólás: „a vallás a nép ópiuma”.[154]

A marxista gondolatoknak köszönhetően a kommunizmus háborút indított a Biblia, a szervezett egyház, az Isten létezésébe vagy a túlvilágba vetett hit, az emberi bűn és az Isten által kijelentett erkölcsi abszolútok ellen.[155] Behelyettesítette ezeket a materialista ateizmussal és az ember által megteremtendő földi utópia reményével. Ez az utópia egy olyan kommunista társadalom, ahol minden ember képességeihez mérten termel, és szükségleteihez mérten osztozik a társadalom közös javain.[156] A kommunizmussal tehát a Sátán nem csak a kereszténység ellenségét alkotta meg, hanem egyben hamis reménnyel cserélte fel az eljövendő teokratikus királyságba vetett hitet.[157]

Az evolúciós elmélet hatása

Mind a tudományos, mind a vallásos világot megrázta, amikor Darwin 1859-ben kiadta a Fajok eredetéről c. művét. Könyvében Darwin bizonyítékokat sorakoztatott fel az élőlények egyszerűbb formából bonyolultabb formába történő fejlődésére, ésszerű magyarázatot adott az evolúció folyamatára – a természetes kiválasztódás és a rátermettebb túlélése útján – és elméletével „magyarázatot adott az emberi faj eredetére”.[158]

Idővel az evolúciós elméletet alkalmazták a teológiában és a biológiában is. A kereszténységre soha nem látott hatással volt mindez. Először is: azzal, hogy az ember egy alacsonyabb életformából fejlődött ki, tagadta a Biblia állítását, mely szerint az embert Isten közvetlenül, különleges módon teremtette.[159] Másodszor: azzal, hogy az ember eredetét a messzi múltba helyezi vissza, megkérdőjelezi, hogy a zsidó-keresztény világképnek lehet-e központi szerepe az emberiség történelmében.[160] Harmadszor: a bűnbeesés bibliai történetének megkérdőjelezésével újradefiniálta a bűn fogalmát. Az evolúció számára a bűn nem más, mint fennmaradt állati ösztön.[161] Negyedszer: a bűn új fogalma a megváltás új fogalmához vezetett. Nem volt többé szükség egy megváltóra, aki az ember bűnéért helyettesítő halált haljon. Így Jézus Krisztus sem volt az emberiség Megváltója, aki meghalt bűneinkért.[162] A megváltás nem más, mint az ember nevelése, melynek során megtanulja legyőzni állati ösztöneit.[163]

Ötödször: az evolúció úgy tekintett a kereszténységre, a Bibliára és az egy Isten fogalmára, mint amelyek az emberi vallásos öntudat fejlődésének termékei.[164] Így tehát a kereszténység nem úgy viszonyul a többi nem keresztény valláshoz, ahogyan az abszolút igazság a tévedéshez. Ehelyett a különböző vallások az emberi vallásosság fejlődésének különböző szakaszait képviselik, és a kereszténység az eddigi legfejlettebb vallás.[165] Hatodszor: azzal, hogy a vallás folyamatosan fejlődik, nem létezhetnek erkölcsi abszolútok, amelyek minden emberre minden időben érvényesek. „A helyes magatartás azon cselekedetek összessége, melyet az adott generáció megfelelőnek tart társadalma számára.”[166]

Az evolúció kétféleképpen volt hatással azok gondolkodására, akik igaznak fogadták el tanait. Egyesek kétségbe estek. Egyszerűen nem tudtak megbékélni a „vérben fog és karom” jellegű, óriási veszteségekkel járó evolúciós küzdelemmel, ha van egy jó és szuverén Teremtő.[167] Teljesen lerombolta az Istenbe vetett hitüket. Úgy tűnt, hogy minden csak a véletlen műve, és mindent az irányít. Arra a következtetésre jutottak, hogy nincs intelligens értelme az ember életének és létezésének.[168] Egy modern kori evolucionista következtetéseit így fogalmazta meg: Az ember céltalan anyagi folyamatok eredménye, amelyek egyáltalán nincsenek rá tekintettel. Az ember nem egy terv része. Az anyagnak csupán egy állapota, az életnek egy formája, egyfajta állat, egyik faja a főemlősök rendjének, és közeli vagy távoli rokonságban áll minden élővel, sőt valójában mindennel, ami anyagi.[169]

Sok 19. századi protestánsnak ezzel ellentétben optimizmusra adott okot az evolúció. Arra a következtetésre jutottak, hogy Isten az evolúciós folyamatokat használta fel a teremtésben, és használja most is az élet fenntartására. Isten tehát inkább a természetes folyamatok felhasználásával munkálkodik a világban, ahelyett, hogy csodák útján avatkozna be az ember életébe. A nézet egyben hangsúlyozta Isten immanens voltát – azaz Isten jelenlétét minden természeti dologban.[170] Természetesen elutasította azt a gondolatot, hogy Isten egyszer direkt beavatkozás útján teremt tökéletes rendet a világban, amikor elhozza királyságát. Helyette azt tanította, hogy a világ fokozatosan jobbá válik az ember erőfeszítéseinek köszönhetően.[171] Az evolúció egy hatalmas eszköz volt a Sátán kezében, mellyel több fronton is támadni tudta a kereszténységet.

Isten ellenlépése a 19. században

Miközben a Sátán hamis filozófiákkal, destruktív kritikával, az anyagiasság elhatalmasodásával, a kommunista eszmékkel, és az evolúcióval támadta Isten királyságát, Isten szilárd bizonyságtétellel lendült ellentámadásba. A 19. század korábban soha nem tapasztalt misszionárius tevékenység tanúja lehetett. Angliában és Amerikában is missziós társaságok jöttek létre. Eljutott az evangélium Indiába, Afrikába, Kínába, és a föld sok más területére. Olyan úttörő misszionáriusoknak volt ez köszönhető, mint William Carey, David Livingstone és Adoniram Judson.[172] Amerikában a század első felében megtörtént a második nagy ébredés, és sok más megújulás a határvidékeken.[173] Miközben egyes iskolák elfordultak a hittől, Isten újabb iskolákat hozott létre, mint pl. az Andover vagy Princeton Teológiák, ahol az igaz hitre tanították a diákokat.[174] A század során komoly evangelizációs tevékenység zajlott Charles Finney-nek, Dwight L. Moody-nak, és R. A. Torrey-nak köszönhetően.[175] Mindennek köszönhetően számos lélek csatlakozott Isten királyságához.

Ritschl filozófiája

A 19. század második felében Ritschl filozófiája komoly hatással volt a protestáns gondolkodásra. Ritschl (1822-1889) egyetértett Schleiermacherrel abban, hogy minden vallásos hit a vallásos tapasztalatokból fakad, de Kanttal is egyetértett, hogy a vallásos megtapasztalások erkölcsi természetűek.[176] A kereszténység tehát nem doktrína, hanem teljes mértékben az élet gyakorlata.[177]

Ritschl akkora hangsúlyt fektetett Isten szeretetére, hogy figyelmen kívül hagyta Isten szentségét, igazságosságát és egyenesen tagadta Isten haragját. Ez ahhoz vezetett, hogy megtagadta az eredendő bűn fogalmát, és az elveszettek megbüntetésének gondolatát.[178] Ritschl szerint az Isten országa nem más, mint amikor „a szeretet diktálta cselekedetek eggyé kovácsolják az emberiséget”.[179] Véleménye szerint a vallás célja, hogy az emberiség legyőzze a természethez való kötöttségét.[180] Ritschl filozófiája készítette elő a talajt a népi evangéliumnak (social gospel).[181]

Hetedik fejezet:

A konfliktus leírása

a liberális protestantizmustól a jelenkorig

A modern kor hittől való elfordulásának folytatása

A liberális protestantizmus alapelvei

A 19. század filozófiai irányzatainak és mozgalmainak köszönhetően a Sátán elérte, hogy a protestantizmus nagy része elforduljon az igaz hittől. A század második felében jelent meg a liberális protestantizmus, ami aztán a 20. század első évtizedeiben érte el csúcspontját.[182] Kifejlődését úgy is jellemezhetnénk, hogy így próbált meg reagálni és alkalmazkodni a protestantizmus a 19. század tudományos, filozófiai, gazdasági és politikai trendjeihez.[183] A liberálisok szükségesnek tartották úgy bemutatni az evangéliumot, hogy az a modern kor gondolatvilágába beleilleszkedjen.[184]

Idővel több ismertetőjegye alakult ki a liberális protestantizmusnak. Először is: nyitottsággal és toleranciával fogadták az új eszméket, és ugyanígy viszonyultak a többi valláshoz a kereszténységen belül. Jelentéktelennek tartották a teológiai és felekezeti különbségeket.[185] Másodszor: teljes bizalommal voltak a tudományos módszer, mint az igazság megismerésének módszere iránt; nem csupán az anyagi világ megismerésében, hanem a bibliakritikában és a vallástörténelemben is.[186] Harmadszor: erős ellenérzés alakult ki a teológiai dogmákkal szemben. Az ember kételkedni kezdett, hogy valóban lehetséges-e megismerni az abszolút igazságot.[187] Negyedszer: a hasonlóságok (és nem a különbségek) kihangsúlyozását tűzték ki célul. A liberálisok a kereszténység és a többi nem keresztény vallás közös vonásait kezdték kutatni. Kiemelték Isten immanens voltát, hogy ezzel is eltüntessék a különbséget a természetfeletti és a természeti, az isteni és az emberi között.[188]

Ötödször: a liberalizmus nagy bizalommal volt az embert és jövőjét illetően. Hitt abban, hogy mind az ember, mind a társadalom tökéletesíthető.[189] Hatodszor: a személyes vallásos tapasztalatokra fektetett hangsúlyt, szemben a Biblia és az egyház tekintélyével.[190] Hetedszer: központi szerepet nyert Krisztus példája és erkölcsi tanításai.[191] Nyolcadszor: megkérdőjelezte a protestantizmus tradicionális hitelveit. Több olyan tan, amelyben korábban hittek, szükségtelenné vált a kereszténység számára. A hitet az új ismeretekhez és gondolkodáshoz kellett igazítani.[192] Kilencedszer: a liberalizmust teljesen áthatotta a társadalmi idealizmus. Arra a következtetésre jutott, hogy az egyház feladata helyretenni a társadalmi igazságtalanságokat, és létrehozni egy olyan társadalmi rendet, amely az Isten királyságának ideáljaira épül.[193]

A liberális protestantizmus saját teológiát hozott létre, ami teljesen alkalmazkodott alapelveihez. Az Istenről szóló tanításában olyannyira hangsúlyozta Isten immanenciáját, hogy lényegében teljes egységet látott Isten és az anyagi világ között. Eltörölte az egyértelmű különbséget a végtelen, tökéletes Isten és a véges, romlott világ között. Azt állította, hogy Isten minden egyes természeti folyamatban jelen van.[194]

Isten immanenciájának tana meghatározta a liberális teológia egészét. A csodákba vetett hitet teljesen elvetette, és nem látott különbséget a természetfeletti és a természeti között.[195] Az emberről szóló tanításának részét képezte az, hogy minden emberben ott van az istenség szikrája. Nem volt tehát bűnbeesés, nincs örökletes bűn, és az ember lényegét tekintve jó.[196] Az egyházról szóló tanításában nem látott többé éles különbséget az egyház és a világ között. Ezzel a szervezett egyház jelentőségét minimalizálta.[197] Az eszkatológát illetően elutasította az örök büntetés tanát, és az élet beteljesedésének földi dimenzióját hirdette, szemben a halál utáni élettel.[198] A kijelentés tanát illetően az immanenciáról szóló tanítás következtében Isten minden emberi tapasztalat által megismerhető.[199]

A Krisztusról szóló tanítás azt sugallta, hogy Jézus csak ember volt, így akár tévedhetett is. Emberként azonban a legmagasabb szintre emelte az emberi létet, mégpedig úgy, hogy teljesen átadta magát Isten benne rejlő immanenciájának. Nem olyan megváltó volt ő, mint amit Pál vagy az egyház korbábban elképzelt. Inkább volt ő nagy erkölcsi tanító, aki saját példájával mutatta meg, milyen mértékben lehetséges az isteni immanencia az ember életében, ha hagyja az ember.[200] Az üdvösséget illetően megint csak az immanencia tana volt a meghatározó. Kizárta ugyanis, hogy Isten az ember megtérésének pillanatában, hirtelen lépjen be az illető életébe. Mivel szerintük minden ember úgy születik meg, hogy benne él Isten, a megtérés nem más, mint amikor egy gyermeket arra nevelünk, hogy krisztusi módon éljen.[201] Végezetül a vallásos tekintélyről: mivel Isten minden emberben ott él, a hit legfelsőbb bírája nem más, mint saját értelmünk, lelkiismeretünk és intuíciónk. Kizárólag akkor van valaminek tekintélye egy ember fölött, ha az a dolog személyesen neki jelentőséggel bír.[202] Ez lényegében azt jelenti, hogy minden ember saját maga tekintélye, és nem létezik sem a hitnek sem a magaviseletnek abszolútuma, ami mindenkire nézve egyformán kötelező érvényű lenne.

A népi evangélium megjelenése

A gazdaság fejlődése rengeteg társadalmi igazságtalanságot eredményezett, a 19. század utolsó évtizedeit mégis egy reményteljes jövővárás aranyozta be, ami az első világháború előtti években tetőzött.[203] A tudomány csodálatos eredményeinek, az evolúciós fejlődésnek, az ember tökéletessé válásáról és Isten immanens munkájáról alkotott elképzeléseknek köszönhetően a világ elhitte, hogy jobbá tehető a társadalom.[204] Az ember oly bőszen kezdte hirdetni a szociális fejlődés üzentét, hogy az végül „social gospel” magyarul „népi evangélium” néven vált ismertté.

A népi evangélium liberális protestáns szószólói azt hirdették, hogy az egyház első számú kötelessége, hogy ezzel a világgal foglalkozzon.[205] Erőit nem az egyén üdvösségére, hanem a társadalom üdvösségére kell fordítania.[206] Az egyháznak kell tehát elhoznia isten királyságát a földön ahelyett, hogy egy eljövendő teokratikus királyságról tanítana, amit maga Jézus Krisztus fog felállítani.[207] Úgy tudja elérni ezt, ha teljesen megreformálja a fennálló társadalmi rendet, és Jézus erkölcsi tanításaihoz igazítja azt.[208]

A népi evangélium Isten immanenciájában látta a társadalmi egység alapját. Isten mindenkiben ott van – mondták –, következésképpen ő mindenek Atyja, és mi mindannyian egymás testvérei vagyunk.[209] Krisztus megváltó munkájában nem láttak mást, mint egy harcot a vallásos vakbuzgósággal, a politikai hatalommal, az igazságtalansággal, a tömegnyomással, a militarizmussal, és az osztályharcokkal. Az egyház feladata az volt, hogy megmentse a világot, nem pedig megmeneküljön a világból. A Sátán ezzel újra elferdítette az igaz evangéliumot, és elérte, hogy a protestáns világ nagy része ne hirdesse azt.

Isten válasza a liberális protestantizmusra

A liberalizmus és a népi evangélium teljesen átjárta ugyan a protestáns világot, Isten mégis útját állta a teljes hittől való elfordulásnak, és megőrizte tanúit a világban. Több módot is talált erre. Egyrészt Moody-t, Torrey-t és Sunday-t használta fel, hogy tömegeket szólítson meg az evangéliummal, másrészt bibliai és prófétai konferenciák segítségével szilárdította meg a keresztények hitét.[210] Ezek a konferenciák segítettek a hívőknek megerősödni keresztény hitük tanításaiban, és Krisztus visszajövetelébe vetett reménységükben.

Miközben számos keresztény iskola hódolt be a liberális tanoknak, Isten új iskolákat hozott létre, hogy átvegyék a tiszta keresztény tanok hirdetésének feladatát. Isten „ellentámadásának” egyik érdekes fázisa a bibliaiskola-mozgalom volt. Az 1880-as évektől a 20. század első évtizedein át számos bibliaiskola jött létre olyan városokban, mint New York, Chicago, Boston, Los Angeles, és Philadelphia. Új keresztény művészeti főiskolák és teológiák épültek.[211]

1909-ben két keresztény férfi nyújtott anyagi támogatást egy olyan kiadványsorozathoz, ami hitük alaptételeit volt hivatott megvédeni koruk hitetlenségével szemben. A kiadvány címe „The Fundamentals” (magyarul: „Az alapok”) címet viselte, és gyülekezetvezetők százezreinek küldték ki világ szerte. A könyvek címének köszönhetően mindazokat, akik az abban megvédett hitelveket vallották, később fundamentalistáknak nevezték el.[212] A Scofiled magyarázatos Biblia 1909-es kiadása nagy segítséget nyújtott az átlagembernek a Biblia tanulmányozásában, egyben hangsúlyt helyezett az eljövendő teokratikus királyságra.

1918 és 1931 között a fundamentalisták komoly kihívást jelentettek a befolyásukban egyre nagyobb teret nyert liberális felekezeteknek. Ez vezetett több felekezeten belül az ún. modernista - fundamentalista vitákhoz.[213] Miközben több felekezet vezetősége is behódolt a liberális tanok előtt, a fundamentalista hívők kiszakadtak ezekből az egyházakból, és új felekezeteket vagy felekezetközi szervezeteket hoztak létre.

Az ökumenikus mozgalom születése

A 19. század végén, 20. század elején indult el a protestantizmuson belül az egységre törekvés. A mozgalomnak több kiváltó oka is volt. Először is: sokakat zavart az ellentmondás, ami a Bibliában bemutatott keresztény egység és a protestantizmuson belül dúló széthúzások között volt.[214] Másodszor: a liberalizmusnak köszönhetően a teológia veszített jelentőségéből.[215] Harmadszor: megszületett a vágy, hogy véget vessenek a zűrzavarnak és a misszióban kialakult fölösleges erőfeszítéseknek, ami az egyházak munkájának összehangolatlanságából fakadt.[216] Negyedszer: a népi evangélium szószólói szerették volna, hogy a keresztény világ egységes törődést mutasson a modern világ etikai és társadalmi kérdései iránt.[217] Ötödször: a különböző ifjúsági és diákmozgalmak éreztették, hogy a fiatalság egyre türelmetlenebb a kereszténységet megosztó különbségekkel szemben.[218]

Mindezek következtében 1908-ban megalakult Amerikában az Egyházak Szövetségi Tanácsa, hogy legyen egy központi szervezet a protestáns világban a társadalmi problémák kezelésére. Egyben lehetőséget volt hivatott biztosítani a különböző felekezeteknek egymás megértésére nyugodt tárgyalások útján, és sürgetni az együttműködést a misszióban.[219] Eleinte a felekezetek világméretű együttműködésén volt a hangsúly, mintsem a különböző testületek egy szervezetbe olvasztásán.[220]

A neo-ortodoxia kialakulása

Az első világháború hatalmas kiterjedése és az általa okozott szörnyűségek komoly kérdéseket vetettek fel a népi evangélium alapkoncepciójával szemben, mely szerint az ember és a társadalom egyre tökéletesebbé válik. A liberális protestantizmus optimista világszemlélete nem igazán egyezett a valósággal.[221] A háború inkább bizonyította az ember romlottságát, mint jóságát. Szükségessé vált a liberális protestáns teológia revideálása. 1918-ban egy új teológiai mozgalom indult a nyugat-európai protestáns világban.[222] Idővel Amerikába is átterjedt, és még a második világháborút követően is hatással volt a protestáns gondolkodókra.

A mozgalom a liberális teológia téveszméinek kritikájaként indult. Magáévá tette az egzisztencializmus néhány elképzelését. Az egzisztencializmus egy 19. szádai mozgalom volt, ami kétkedve fogadta mind a liberális teológiát, mind a szervezett egyházat.[223] Teológiáját tekintve ez az új mozgalom Isten szuverenitását, transzcendens voltát, haragját és ítéletét, de egyben kegyelmét és szeretetét is hangsúlyozta. Isten végtelenül felette áll és felsőbbrendű világunknál. Ez a gondolat szöges ellentétben állt az isteni immanencia tanával.[224] A mozgalom kihangsúlyozta azt is, hogy Krisztus több volt, mint csupán ember; ő az emberré lett Isten; teljességgel ember és teljességgel Isten.[225] Az ember és minden emberi mozgalom bűnös voltát is kiemelte, sőt annyira mélyen gyökerezőnek tartotta a bűnt, hogy egyedül Isten megváltó tette képes legyőzni azt.[226] Azt is kijelentette, hogy nem a személyes vallásos tapasztalat a hit és hitgyakorlat végső tekintélye.[227] Elismerte ugyan, hogy az egyháznak igenis fel kell szólalnia a társadalmi igazságtalanságok ellen, de nem fogja tudni átváltoztatni a fennálló társadalmi rendet Isten földi királyságává.[228] Ezek a teológiai állásfoglalások annyira közel álltak az ortodoxiához, hogy végül a mozgalom a neo-ortodox nevet kapta.

A neo-ortodox mozgalom sokszor kölcsönzött fogalmakat az ortodoxiából, de gyakran új jelentéssel ruházta fel a régi kifejezéseket. Több kritikus ponton teljesen eltért az ortodox, bibliai kereszténységtől. Az isteni kijelentés tekintetében azt vallotta, hogy nem a Biblia a hit és hitgyakorlat végső tekintélye. Mi több, Isten sem szóban, sem írásban nem adott soha kijelentést bármilyen igazságról. A neo-ortodoxia tanítása szerint a végső tekintély Isten közvetlen önkijelentése, amit az emberrel való személyes találkozása során ad mindenkinek.[229] Ez azt jelenti, hogy nincs egy mindenki számára érvényes isteni kijelentés. Isten kijelent egy dolgot valakinek, de talán valami teljesen mást egy másik embernek. Amit éppen felhasznál az Isten, hogy megszólítsa az illetőt, az válik számára Isten igéjévé. Ha tehát Isten éppen a Biblia egy adott szakaszát használja fel, hogy megszólítson valakit, akkor az a szakasz Isten igéjévé változik. Ellenben, ha Isten soha nem beszél az illetőhöz a Biblián keresztül, akkor számára a Biblia nem Isten igéje.[230] Ez azt is jelenti, hogy ha valaki a természetből szeretné megismerni Istent, valójában nem teheti meg, amíg Isten nem szól hozzá a természeten keresztül. A neo-ortodoxia lényegében tagadta, hogy akár a természet, akár a Bibliába objektív kijelentést tartalmazna.

A neo-ortodoxia más szempontból is eltért az ortodox kereszténységtől. Úgy vélte ugyanis, hogy az eredeti Szentírás tartalmaz hibákat. Véleményük szerint a teremtésről, az ember bűnbeeséséről és az utolsó ítéletről szóló bibliai beszámolók nem valóságos történelmi eseményekről szólnak. Ezek inkább mítoszok vagy szimbolikus jelentéssel bíró történetek olyan igazságokról, melyekről máshogyan nem lehetett volna írni.[231] A bűnbeesés például nem egy múltbéli esemény, hanem sokkal inkább arról van szó, hogy az ember élete során minden cselekedetével elfordul Istentől.[232] A neo-ortodoxia szerint valóban Isten fogja felállítani királyságát, de eljövetele túlmutat az emberi történelmen. A Bibliában található leírás, mely szerint Isten a földön hoz létre egy királyságot, csupán egy szimbólum. Célja, hogy isteni céllal ruházza fel az emberiség történelmét. Isten így ígér végső győzelmet a gonosz felett.[233]

Miközben tehát a neo-ortodoxia sok liberális téveszmével szembeszegült, sok más téves tanítást magáévá tett.[234] Az a tény, hogy bibliai nyelvezetet használ nem biblikus eszmék terjesztésére csak még alantasabb eszközzé tette a neo-ortodoxiát a Sátán kezében, aki tovább folytatja harcát Isten királyságával.

Isten személyes voltának tagadása

Rájött a Sátán, hogy királyságát akkor tudja legbiztosabban megalapozni itt a földön, ha sikerül elérnie, hogy az ember megtagadja főellenségének, Istennek a puszta létezését. A racionalizmustól kezdve tehát egyik filozófiát a másik után használta arra, hogy egyre közelebb jusson céljához. A racionalizmus azt a gondolatot vezette be a köztudatba, hogy a világ természetes folyamatok révén működik isteni beavatkozás nélkül. Az empirizmus a kijelentés által megismerhető igazság létezését tagadta. Kant kijelentette, hogy kijelentés által nem lehet ismeretet szerezni Istenről. Hegel megkérdőjelezte, hogy az Isten cselekedeteiről készült feljegyzések a Bibliában valóban történelmileg helyesek-e. Schleiermacher a hit és hitgyakorlat végső tekintélyének a tapasztalatot jelölte meg, szemben a kijelentéssel. A destruktív kritika tagadta, hogy a Biblia hibátlan, tévedhetetlen természetfeletti kijelentés Istentől. A kommercializmus elvonta az ember figyelmét és gondolatait Istenről és a lelki dolgokról, és az anyagi világgal töltötte meg azokat. A kommunizmus egyenesen károsnak ítélte meg az Istenbe vetett hitet. Az evolúció annak eredeti formájában szimplán tagadta, hogy Istennek köszönhetjük létezésünket a világban. Ritschl szintén a tapasztalatot tartotta az ember végső tekintélyének. A tudomány lenyűgöző eredményei önbizalommal töltötték meg az embert, hogy képes megoldani saját problémáit, nincs szüksége Istenre. A liberális protestantizmus szinte egyenlőségjelet vont Isten és a természet között. A népi evangélium azt hirdette, hogy az ember Isten természetfeletti közbeavatkozása nélkül is elhozza a megígért királyságot a földön. A neo-ortodoxia pedig azt tanította, hogy egyszerűen nincs Isten megismerésének objektív módja.

Mindezen mozgalmakkal és filozófiákkal a Sátán a hitetlenség rákfenéjével fertőzte meg az ember személyes Istenbe vetett hitét. Mindez azonban rejtve maradt egészen az első világháborúig. Az ember hitének külső héja még mindig érintetlen maradt, így legalábbis szájával dicsérte az Istent, bár cselekedetei azt mutatták, hogy nem hisz Istenben.

A 20. század egymást követő tragikus eseményeit arra használta fel a Sátán, hogy szép lassan lehámozza az emberről hite külső rétegeit, és napvilágra hozza azt, ami a mélyben lakozik: az egyre erősödő kételyt a személyes Isten létezésében. Az első világháború megmutatta, milyen brutális lehet a modern hadviselés; a Népszövetség képtelen volt fenntartani a békét; a 20-as, 30-as évek gazdasági depressziója óriási nehézségekkel járt; a nácizmus hatmillió zsidó erőszakos halálát okozta; a második világháború tömegpusztítást végzett; a nukleáris holokauszt az emberiség kipusztulásával fenyegetett; a fajgyűlölet igazságtalanságokat szült. A Koreában és Vietnámban zajló események feszült helyzetet teremtettek; egymás után gyilkoltak meg politikai vezetőket; a közel-keleti válság állandó konfliktusforrást jelentett; növekedett a környezetszennyezés és robbanásszerűen megugrott a föld lakosságának száma. Mindezek miatt egyre több ember jutott arra a következtetésre, hogy egyedül vagyunk a világban. Mivel az ember elutasította a bibliai magyarázatot, mely szerint sorsát Isten elleni lázadásának köszönheti, igazából nem talál magyarázatot arra, hogy mi az eredete a sok „emberi nyomorúságnak, tragédiának, és sokszor állatias viselkedésnek”.[235] Mivel az emberi szenvedés nagyon is valóságos, egyedül azt a magyarázatot tudja adni, hogy nem létezik egy jó, személyes, szuverén Isten.[236] A modern ember egyetlen szinten képzeli el az életet és a valóságot – az anyagi világ szintjén. Ezzel a személyes Isten megszűnt létezni.[237]

A tagadás eredménye

A személyes Isten tagadásának következményei egyre nyilvánvalóbbak világunkban. Először is: egy mélyen gyökerező elkeseredettség van jelen az emberek életében. Ez a csüggedés hatja át a művészeteket, az irodalmat, a zenét, a filozófiát és a teológiát is. Mivel megtagadta a személyes Isten létét, aki irányítja és egy végső cél felé terelgeti a történelmet, az ember arra a következtetésre jutott, hogy a történelemnek nincs jó, értelmes célja. A tudományok és a materializmus egyszerűen nem tudta semmivel behelyettesíteni a személyes Istent, ami valódi értelmet és megnyugvást adott volna az embernek a haláltól való félelmében.[238] Miközben a társadalom darabokra hullik és káoszba zuhan, az ember mindezt a puszta véletlennek tudja be, így semmi értelmet nem talál saját létezésének.

Elkeseredettségét ellensúlyozandó, az ember mindenféle hiábavaló dolgokban próbál értelmet vagy pillanatnyi enyhülést szerezni életének, legyen az akár az alkohol, a materializmus, a szórakozás, a szabados szexuális élet, a házasságtörés, a homoszexualitás, a leszbianizmus, a drogok, az asztrológia, spiritizmus, Sátán imádat, boszorkányság, távol-keleti miszticizmus, vagy más hamis vallások. Amikor az ember rájön, hogy ezek egyike sem tudja kielégíteni, életének értelmetlen voltával szembesülve sokszor az öngyilkosságba menekül. A személyes Isten tagadása az embert a következő üzenet hirdetésére készteti: „Igen nagy hiábavalóság! Minden hiábavalóság!” (Prédikátor 1.2).

Másodszor: egyre erősödik a forradalmi hangulat, különösen a fiatalabb generációban. A fiatalság megpróbálja értelmezni a 20. század szörnyű szenvedéseit és baljós előjeleit, és arra a következtetésre jut, hogy a vak véletlen előbb-utóbb a teljes pusztulásba dönti a világot. Ezzel magának az emberiségnek a létét érzi fenyegetve. Mivel saját társadalma belénevelte, hogy elutasítsa egy felsőbb lény létezését, nem is várja, hogy egy jó, személyes, szuverén Isten közbeavatkozzon, és megakadályozza az emberi faj pusztulását. Hite szerint tehát egyetlen módon lehet kimenteni az emberiséget jelenlegi állapotából: az embernek kell kierőszakolnia drasztikus változásokat abban a társadalmi rendben, ami a kihalásba taszítja őt. A fiatalság forradalmat követel; demonstrál a háborúk, az igazságtalanság és a környezetszennyezés ellen, és támadja a faji megkülönböztetést, a szegénységet, az olyan kormányokat, amelyek háborút folytatnak, az olyan egyetemeket, amik fegyverfejlesztéssel foglalkoznak, az ipart, ami kitermeli azokat a fegyvereket és szennyezi a környezetet. Annyira elkeseredetten próbálja óvni az emberiség fennmaradását, hogy amikor erőszakmentes politikája nem ér célba, kész erőszakhoz fordulni.

Harmadszor: fájdalmas generációs szakadékok húzódnak. Az idősebb generáció is próbál megküzdeni saját elkeseredettségével; ők anyagi javaikkal, elért sikereikkel próbálják helyettesíteni Istent. Bármi is fenyegeti sikereiket, azt aggodalommal figyelik. Így a fennálló társadalmi rend számukra éppen a biztonságot jelenti ebben a bizonytalan világban, hiszen annak köszönhetik anyagi jólétüket. Ők tehát rendet és törvényt követelnek. Míg a fiatalok úgy gondolják, hogy egyedül a jelenlegi társadalmi rend radikális megváltoztatásával lehet fenntartani az emberiséget, addig az idősek meg vannak róla győződve, hogy csakis a rend fenntartásával lehet ugyanezt elérni. Köztük pedig ott vannak azok, akik nem tudják, miben higgyenek.

Negyedszer: az ember egyetemesen tagadja a mindenki számára érvényes erkölcsi abszolútumok létezését. Nincs személyes Isten, aki előíró jelleggel kijelentette volna az embernek, hogy hogyan kell élnie. Nincs Isten, aki számon kérje az emberen cselekedeteit, és aki a jövőben megítéli az embert. Következésképpen nincs erkölcsi mérce, amihez az emberiségnek igazodnia kellene. A hagyományos erkölcsi mércék is tehát a múltbéli ember alkotta mércéi kellett, hogy legyenek, így ma már nem érvényesek. Mivel minden erkölcsi mércét az ember állított fel, kinek van joga megmondani, hogy az egyik mérce helyes, a másik meg nem? Az erkölcs relatív, és nem objektív. Függ az illető hozzáállásától, és függ a körülményektől, melyben az illető találja magát.

Ennek a gondolkodásnak köszönhetően egy új erkölcsiség, az ún. playboy filozófia, és a szituációs etika veszi át a régi mércék helyét. Az ember elutasította a Biblia Istenét, és vele együtt az abban található erkölcsi abszolútumokat is. Ezek után nincs megállás. Isten ugyan komolyan elítéli a házasságon kívüli szexuális életet, a homoszexualitást, a leszbianizmust, a válást és az újraházasodást, a részegséget, a gyilkosságot, obszcén beszédet, nyilvános mezítelenséget, kihívó öltözetet, a lopást és a hazugságot, az ember mégis nem csak tagadja, hogy mindez rossz lenne, hanem a társadalmat is arra kényszeríti, hogy elfogadja az obszcenitást, a homoszexualitást, a szabad droghasználatot, az abortuszt, és hogy eltörölje a halálbüntetést. Egyesek odáig merészkednek, hogy a szabados, perverz szexualitást szakrális megtapasztalásnak tekintik. Az effajta engedékenység és fegyelmezetlenség az új norma. Azzal, hogy az ember megtagadta Istent, fokozatosan elveszíti méltóságát (Róma 1.18-32). Miközben újdonsült erkölcsi szabadosságával büszkélkedik, saját kívánságainak rabjává válik.

Ötödször: egyre inkább az anarchia és a törvénytagadás lelkülete lesz úrrá társadalmunkon. Ez szoros összefüggésben van az erkölcsi abszolútok tagadásával. Az embert egyre jobban irritálja, ha külső korlátokat akarnak szabni viselkedésének. A következőképpen érvel: ha nem létezik egy legfelsőbb lény, aki megmondaná nekünk, hogy mit csináljunk, akkor az egyik ember a másiknak főleg nem mondhatja meg, hogy mit csináljon. Ugyanez igaz az ember alkotta intézményekre is. Minden embernek alapvető joga kell, hogy legyen azt csinálni, amit akar, akkor, amikor akarja, és úgy, ahogyan akarja. Charles Darwin ennek a lelkületnek adott hangot: Az az ember, akinek nincs bizonyos meggyőződése egy személyes Isten létezésében vagy egy közelgő számadásban, ami megtorlással és jutalmazással jár, az – úgy gondolom – egyetlen szabályt kell, hogy elfogadjon életére nézve, mégpedig azt, hogy a számára legjobbnak ítélt és legerősebb indulatait, ösztöneit kövesse.[239]

Ennek a hozzáállásnak köszönhető, hogy az ember egyre inkább úgy viselkedik, mint egy durcás, elkényeztetett gyermek, aki bármikor kész levágni egy hisztit, ha nem kapja meg, amit akar, és amikor akarja. A kormányzat törvényeit áthágja, sőt megkérdőjelezi. A dolog iróniája, hogy éppen azokat az oktatási intézményeket szabdalják a diáklázadások, amelyek fölkarolják ezt az istentagadó filozófiát. A társadalom különböző intézményei sarokba szorítva érzik magukat, hogy fokozatosan destrukturalizálódjanak.

Hatodszor: erősödik a nyomás, hogy teljesen eltöröljék az Isten alkotta különbségeket a nemek szerepe és megjelenése között (1Korinthus 11.2-5; Efézus 5.22-23). Mivel nincs Isten – hangzik a következtetés –, ezek a különbségek is csupán az ember szüleményei, kifejezetten a férfiaké, hogy a nőket elnyomásban tudják tartani. Így nyer egyre nagyobb hangsúlyt a Női Felszabadítási Mozgalom.

Hetedszer, egyre több olyan komoly törekvést figyelhetünk meg, amely az Isten által rendelt intézmények eltörlését célozták meg. Mivel az ember elutasítja Istent és az ő kijelentését, az abban található intézményeket is idejétmúltnak tartja, hiszen azok csupán az ember kitalációi egy másik korból: legyen az a kormány, a házasság vagy az egyház. Azt pedig ki állíthatja, hogy azon intézmények, melyek az ember egy korábbi evolúciós szakaszában működtek, most is működni fognak? A két tényező, miszerint ezek az intézmények részét képezik a jelenlegi, emberi létet fenyegető társadalmi rendnek, és hogy korlátozzák az ember erkölcsi szabadságát és vágyait, egyre nagyobb tömegeket győz meg arról, hogy az intézmények idejétmúltak. E támadások külön céljai azok az egyházak, amik hisznek a személyes Istenben, az isteni ihletésben és a Biblia tévedhetetlenségében, a felettes hatalomnak való alárendeltségben és az erkölcsi abszolútokban.

Nyolcadszor: erősödik az emberiségben a tudat, hogy a cél az egység. Ha az emberiség óvni akarja magát a szenvedéstől és a kihalástól, akkor egy közös világközösséget kell létrehoznia.[240] Létre kell hozni egy közös világhatalmat és egy világegyházat.[241] El kell törölni minden olyan véleményt és meggyőződést, ami megosztja az emberiséget.[242] A vallás terén nem lehetnek teológiai abszolútok. El kell utasítani azt a gondolatot, hogy csak egy hitnek vagy vallásnak van igaza, mert azt Isten jelentette ki. Nincs személyes Isten, tehát soha nem volt isteni kijelentés sem akár az igazságról, akár egy vallásról beszélünk. Minden vallás és dogma az ember szüleménye, így relatív. Az embernek tehát megvan a joga, sőt kötelessége, hogy elpusztítsa ezeket az egység érdekében.

Az egységre irányuló törekvéseknek köszönhetően jött létre az Egyesült Nemzetek Szervezete, és ma is megfigyelhető a gazdasági és politikai egység felé irányuló mozgalom Nyugat-Európában. Vallási téren változás figyelhető meg az ökumenikus mozgalomban. A különböző felekezetek együttműködésének szorgalmazása helyett a szervezeti egyesülésre kerül a hangsúly. 1948-ban létrejött az Egyházak világszövetsége. Több protestáns felekezet is egybeolvadt, hogy egy nagy egyházat hozzon létre. Az ortodox egyház már évtizedek óta része az ökumenikus mozgalomnak, és baráti közeledés figyelhető meg a katolikus egyház részéről is. Az uralkodó trend egy világegyház megalapítása felé vezet. Egyesek arról álmodnak, hogy végül minden vallás egyesülni fog.

Az egységre való törekvés másik eredménye az olyan eszmék hangsúlyozása, mint a szeretet, béke, testvériség. „A válasz a szeretet” és az ehhez hasonló szlogenek felkapottá váltak, csakúgy mint a „szeretet teológiája”. A dolog tragédiája az, hogy mivel ezt a szeretetet elszakították Istentől, az igaz szeretet forrásától (1János 4.8), egy eltorzult, hamis szeretet lesz belőle. Így gyakran éppen azok engednek szabad utat haragjuknak, akik a szeretet és a béke legnagyobb szószólói, csak mert valaki vagy valamilyen intézmény nem ért egyet velük vagy útját állja vágyaiknak.

Kilencedszer: a humanizmus jelképévé próbálják redukálni Jézus Krisztust, ezzel alapot biztosítva törekvésüknek, hogy egységet kovácsoljanak és megváltoztassák a fennálló társadalmi rendet. Mivel nincs Isten – mondja az ember –, Jézus sem volt a testet öltött Isten. „Isten volta” nem volt más, mint tökéletes ember volta. Jézus, a tökéletes ember, együttérzéssel viseltetett embertársai iránt, ezért ő az emberiség ideálja – a társadalmi könyörületesség példaképe.[243]

Ennek eredményeképpen Jézust úgy állítják be, mint a Nagy Forradalmárt, akinek hosszú haja és szakálla volt, forradalmárok egész csoportját képezte ki, és nem volt hajlandó munkát vállalni, hogy szabadon járhassa az országot küzdve kora intézményeivel. Egy plakáton úgy ábrázolják, mint szökésben lévő menekültet, akit bomlasztó tevékenysége miatt üldöz a kormány. Halála annak ábrázolása, hogy mit tesz a kormány azokkal, akik szembeszállnak vele. Mindez persze azt sugallja, hogy ha a tökéletes ember egy forradalmár volt, akkor ha valaki tökéletességre törekszik ma, ugyanezt kell tennie. Követnie kell Jézus Krisztust, a szupersztárt.

Tizedszer: tovább fejlődik a panteista vallásosság, ami az embert isteníti. Az emberben egy vele született vágy él, hogy imádjon valamit. Mivel a személyes Istent elutasította, egyedül az anyagi világ maradt számára, amit imádni tud, annak pedig – állítólag – ő a legfejlettebb egyede. Az ember következtetése tehát az, hogy a szekuláris világ a szent.[244] Arra a hitre jutott, hogy amit korábban Istennel való kapcsolatnak hívtak, az nem egy felsőbbrendű, végtelen hatalommal és jósággal rendelkező lénnyel való kapcsolat. Sokkal inkább ez az új, másokért való élet. Az emberi formát öltő Isten tehát nem más, mint a másokért élő ember.[245]

Több modern gondolkodó kijelentéseiben is fellelhető ez az embert istenítő panteizmus. Paul Tillich elvetette azt a gondolatot, hogy Isten egy személy. Azt mondta, Isten a létezésnek egy személytelen háttere vagy forrása – minden létezőnek a forrása, amitől minden függ.[246] Thomas J. J. Alitzer azt mondta, hogy mivel az ember megtagadta a személyes Isten létezését, neki magának kell elérnie az emberi transzcendenciát, az „ember-istenséget”.[247] John Cooper írása szerint a teológiának a mi világunkban kell meglátnia a transzcendenst; olyan filozófiára alapozhat csak, ami nem ismer el más világot a miénken kívül.[248] Pierre Teilhard de Chardin, római katolikus tudós véleménye szerint az emberiség egy kollektív közösséggé növi ki magát, ami végül Istennek és embernek az egyesülését fogja eredményezni.[249] Következtetése szerint, amikor az ember szereti a földet, és különösen az embert, a földi evolúció koronáját, azzal Istent szereti.[250] Teilhard szerint a kísérletek, a tudományos eredmények, a kommunikáció, a liberális társadalmi demokrácia, és az ember embertől való egyre növekvő függősége, ami a szocialista beállítottságú közösségek felé vonzza őt, mind olyan erők, amik az emberiség világméretű egyesülését fogják eredményezni. Ebben az egyesített emberiségben „minden ember egy élő organizmusnak a részét képezi majd, ami az egész földet beteríti.”[251] Azt az Istent kell tehát imádni, ami ebből az örökké fejlődő emberiségből emelkedik majd ki.[252] Más szóval, Teilhard szerint az ember az evolúció során Istenné válik.

Tizenegyedszer: az ember naivan tagadja a bűnös természet létezését. Úgy döntött, hogy mivel nincs személyes Isten, így soha nem is lázadt fel ellene az emberiség. A bibliai beszámoló a bűnbeesésről nem más, mint mítosz, így az ember természete soha nem romlott meg. A romlott természet helyett inkább azt mondhatjuk, hogy evolúciós fejlődése alacsonyabb életformáinak egyes ösztöneit hordozza magában. Az evolúció előre haladtával az ember egyre inkább legyőzi ezen állati ösztöneit. Így várható, hogy az ember jobbá lesz.

A bűnös természetnek ezen tagadása vezet ahhoz a tévhithez, hogy az emberiség képes együttélésre ott, ahol nincsenek háborúk, vakbuzgóság, és igazságtalanság. Mindehhez csak a jelen társadalmi rendet kell megváltoztatni. Ugyanezen tagadás alapján sok naiv lélek feltételezi, hogy ha az egyik nemzet leteszi a fegyvert, akkor minden más nemzet is ekképp fog cselekedni.

Az ember istentagadása egyre komolyabb következményekkel jár. Eget-, földet rengető forradalmi eredményeket szül. A dolog tragédiája, hogy az ember nagy bölcsességnek véli ezt a tagadást (1Korinthus 1.21). Az igazság azonban az, hogy megvakítja őt a Sátán, a világ istene (2Kornithus 4.4). Nagyon is lehetséges, hogy a Sátán az istentagadás eredményeivel akarja felkészíteni a világot saját földi királyságának az eljövetelére.

Miközben a Sátán munkálkodik a világban, Isten azon dolgozik, hogy minél többeket mentsen ki az ellenség királyságából, és az igaz egyház tagjaivá tegye őket. Ez az egyház olyan keresztényekből áll, akik hisznek a Szentírásban kijelentett Jézus Krisztus evangéliumában.

Nyolcadik fejezet:

A konfliktus leírása

az elragadtatástól az örökkévaló jövőig

Az igaz egyház elragadtatása

Isten egyszer helyreállítja Izraelt eredeti áldásos pozíciójába. Amikor eljön az idő, hogy erre felkészítse a népet, az igaz egyház betöltötte célját a földön. Egy előre be nem jelentett időben Jézus Krisztus megjelenik az égben, és egy szempillantás alatt feltámaszt a halálból minden elhunyt igaz keresztényt, elváltoztatja az életben lévő keresztények testét, és mindkét csoportot kiragadja ebből a világból. A keresztények az égben találkoznak Jézussal, és vele együtt visszatérnek a mennybe (János 14.1-3; 1Korinthus 15.51-52; 1Thesszalonika 4.13-17). Ezt az eseményt nevezik az egyház elragadtatásának. A Szentírás próféciái szerint ez a soron következő esemény az emberiség történelmében.

Bár az igaz egyház a szervezett egyház részét képezi, semmiképpen nem mondhatjuk, hogy az egész keresztény világot magába foglalja. A Sátán sikerrel csempészte be álhívőit az igaz hívők közé. Amikor tehát az igaz egyház elragadtatik a világból, az ún. kereszténységnek egy jó nagy része marad hátra. Abban a pillanatban minden egyes tagjáról elmondható lesz, hogy a Sátán királyságának alattvalója. Az igaz hívők távozásával a hamis hívőknek nem esik majd nehezére egyesíteni az egész keresztény világot egy világméretű hamis egyházban, melynek központja a nagy városban lesz (Jelenések 17).

Dániel hetvenedik hete

Az egyház elragadtatása után egy egyedülálló hétéves időszak veszi kezdetét, melynek második felét korábban soha nem tapasztalt nyomorúság fogja jellemezni (Máté 24.21). Dániel próféta előre megjósolta, hogy Izrael történelmében ez lesz az utolsó hét év az Isten által eltervezett hetvenszer hét éves programban. Ezért nevezik Dániel hetvenedik hetének. Mivel nyomorúságos időszak lesz, sokan a Nyomorúságnak nevezik.

A Sátán célja a hetvenedik héttel

Az Isten ellen folytatott háborújában a Sátán négyféleképpen is fel akarja használni a hetvenedik hetet. Mindegyik célját külön-külön tárgyaljuk.

Egy állandó, látható politikai királyság felállítása a földön. A Sátán elsődleges célja, hogy végelegesen felállítsa látható, világméretű királyságát. Királyságához szüksége lesz egy királyra, aki uralkodik az ő nevében. Ennek az embernek meg kell tennie azt, amit Krisztus nem tett meg: átadja magát a Sátán uralmának, hogy így irányítsa a föld királyságait (Máté 4.8-10).

A Sátán megtalálja a megfelelő embert, de színrelépését két dolognak kell megelőznie (2Thesszalonika 2-3, 6-7). Először is meg kell történnie a „hittől való elszakadásnak” (2Thesszalonika 2.3). Ahhoz, hogy a világ kész legyen elfogadni a Sátán emberét vezetőjeként, el kell fordulnia Istentől. Lehetséges, hogy az ember jelenlegi istentagadása már ez a bizonyos hittől való elszakadás. Az is lehetséges, hogy az Sátán emberének megjelenése lesz az, ami betölti a tagadás okozta űrt.

Másodszor: a Sátán emberének megjelenése előtt el kell vétetnie annak, „ami visszatartja” (2Thesszalonika 2.6-7). Bár a Sátán fáradhatatlanul munkálkodott a történelem során, soha nem tudta teljesen megvalósítani céljait. A Szentlélek folyamatosan akadályozta, visszatartotta királysága tevékenységeit.[253] Abban a pillanatban, hogy az egyház elragadtatik, és a világban egyedül a Sátán királyságának alattvalói maradnak, a Szentlélek véget vet visszatartó munkájának. Ez adja meg a lehetőséget Isten ellenségének, hogy mindenki elé tárja választott emberét.

A Biblia több néven is nevezi ezt az embert, és mindegyik neve egy-egy jellemvonását ábrázolja. János apostol az Antikrisztusnak nevezi. Antikrisztusként az ember jelenleg is dédelgetett hazugságát fogja terjeszteni, miszerint nincs személyes Isten, és Jézus nem a testet öltött Isten volt (1János 2.18, 22, 4.3; 2 János 7).

Dániel úgy mutatja be, mint királyt, aki azt tesz, amit akar (Dániel 11.36), Pál pedig törvénytiprónak nevezi (2Thesszalonika 2.3, 8). Ezek a címek arra utalnak, hogy ő lesz a megtestesülése annak az anarchikus, törvénygyűlölő lelkületnek, ami ma is uralkodik világunkban. Nem fogad el semmilyen külső korlátozást, és megvet minden törvényt önmagára nézve. Megköveteli majd, hogy mindenki azt tegye, amit ő akar és akkor, amikor akarja. Elkényeztetett gyermekként fogja haragjával sújtani azokat, akik szembeszegülnek vele.

Pál a kárhozat fiának is nevezi őt (2Thesszalonika 2.3). Ahogyan egy gyermek a szüleitől örökli természetét, úgy ő is a Sátántól kapja természetét, mindazt a gonoszságot, ami kárhozatot érdemel. A Sátán ad neki erőt, és ő irányítja majd; az ősi lázadó akaratát hajtja végre (2Thesszalonika 2.9; Jelenések 13.4). Mivel az Isten létezését megtagadta, teljesen átadja magát a Sátánnak, nála keresi élete értelmét és célját. A Sátán ad neki erőt, hogy az ő szupersztárja legyen.

Az Antikrisztus hihetetlen pályát fog befutni. Miután elragadtatik az egyház, a megújult Római Birodalom fejének választják. Ez a birodalom kezdetben tíz nyugati ország szövetsége lesz (Dániel 2.40-43, 7.23-25; Jelenések 13.1, 17.12-13). A Sátántól kapott természetfeletti erők segítségével lenyűgözi és megtéveszti a nyugati világot, és elhiteti vele, hogy ő a válasz minden problémájára (2Thesszalonika 2.8-12). Minden bizonnyal megígéri majd, hogy egyesíti az emberiséget, visszaállítja a törvényt és a rendet, radikálisan megváltoztatja a társadalmi rendszert, eltöröl minden igazságtalanságot és a szegénységet, és megoldja a környezetszennyezés és a népességnövekedés okozta problémákat, ha ennek fejében tejhatalmat kap. A nyugati világ megbízik majd benne, hogy valóban van hatalma teljesíteni az ígéreteit, ráadásul nagyon is tisztában lesz azzal, hogy képtelen megoldani az emberiség létét fenyegető problémákat, ezért messiásának kiáltja ki az Antikrisztust, és teljes hatalmat ad a kezébe a világ felett. Kétségtelen, hogy aki ellene szegül diktatórikus uralmának, azt az emberiség ellenségének tekintik.

Hatalomra emelkedésével az Antikrisztus szövetséget köt a nyugati világ hamis egyházával, hogy elnyerje annak támogatását, és tagjainak hűségét (Jelenések 17). Mindezek mellett uralkodása kezdetén szövetséget köt Izrael népével, és védelmet ígér neki ellenségeivel szemben, és szabadságot, hogy visszaállítsa az ószövetségi istenimádatot (Dániel 9.27). A megígért támogatás miatt Izrael felfüggeszti védelmi programját, és békésebb törekvések felé fordítja figyelmét (Ezékiel 37.11, 14). Újjáépíti a templomot Jeruzsálemben, és visszaállítja az ószövetségi áldozati rendszert. Uralkodása első három és fél évében tehát nagyon is jóindulatúnak tűnik majd az Antikrisztus a nyugati világgal, a hamis egyházzal és Izraellel szemben is.

A Sátán arra ösztönzi majd az Antikrisztust, hogy egy, az egész világra kiterjedő királyságot állítson fel. Ezt a törekvését azonban akadályozni fogja egy Palesztinától északra fekvő nagyhatalom. Valamikor a hetvenedik hét közepe előtt Szíria és Egyiptom megszegi ígéretét, mely szerint megvédi Izraelt a külső támadásoktól, és lerohanják az országot északi és déli irányból (Dániel 11.40). Lehetséges, hogy az a bizonyos északi nagyhatalom győzi meg ezt a két országot a támadásról. Az invázióra reagálva az Antikrisztus nyugati seregeit a Közel-Kelet felé vezérli, ahol legyőzi Szíriát, majd dél felé indul, hogy lerohanja Egyiptomot (Dániel 11.40-43). Az egyiptomi harcok közben nyugtalanító hírek érkeznek keletről és északról (Dániel 11.44).

Az északról érkező hír talán valami olyasmi lesz, hogy az északi nagyhatalom megszállta Izraelt, mivel a nyugat beleavatkozott a Közel-Kelet ügyeibe (Ezékiel 38.1-16). Amikor eljut a hír az Antikrisztushoz, seregeit észak felé vezérli, hogy könyörtelenül elpusztítsa Izrael megszállóit (Dániel 11.44). Mielőtt azonban odaérne, Isten természetfeletti módon közbeavatkozik, és véget vet a hatalmas északi seregnek (Ezékiel 38.17-39.20).

Azzal, hogy az Antikrisztus fő ellensége eltűnik a színről a hetvenedik hét közepén, lehetősége nyílik arra, hogy hatalmát az egész világra kiterjessze. Többé senki nem állhat az útjába, azt tehet, amit akar. Ez az a pillanat, amikor lehull róla a jóindulat álarca, és a fenevad valódi természete láthatóvá válik. Izraelben állítja fel főhadiszállását (Dániel 11.45), felrúgja a vele kötött szövetségét, beszünteti az ószövetségi áldozatokat (Dániel 9.27), és elpusztítja a hamis egyházat (Jelenések 17.16).

Miután a vallás minden formájával végzett, saját bálványképét állítja fel a zsidók templomának Szentek szentjében, önmagát istennek kiáltja ki, és megköveteli, hogy mindenki őt imádja (Dániel 9.27; 11.36-37; Máté 24.15; 2Thesszalonika 2.4). A Sátán késztetésére teszi ezt, mivel az Antikrisztus imádatával ő maga nyeri el az ember imádatát (Jelenések 13.4). A világ nagy részének nem esik majd nehezére a Sátán választotta királyt imádni (Jelenések 13.8). A jelenlegi filozófia trendek, amelyek az ember istenné válását tanítják, mind arra készítik az embert, hogy egyszer kész legyen elfogadni az effajta imádatot. Mivel az Antikrisztusnak csodatévő ereje lesz, a világ hamar arra a következtetésre jut, hogy ő az evolúció csúcsa. Méltó tehát az imádatra, hiszen ő az ember fejlődésének végcélja – az istenség.

A Sátán egy másik embert is csodatévő erővel ruház fel, hogy az Antikrisztus kultusznak a főpapja legyen. Ezt az embert a Biblia a hamis prófétának nevezi (Jelenések 16.13, 19.20). Egy jól szervezett vallási rendet hoz létre és vezet majd királya nevében (Jelenések 13.11-18). Az Antikrisztus akkor éri el pályája csúcsát, amikor ez a rendszer a helyére kerül. A hamis próféta három és fél éven át marad befolyásos posztján (Jelenések 13.5).

Az isteni bizonyságtétel teljes elpusztítása. Az erős sátáni aktivitás ellenére isten sokakat fog üdvözíteni a hetvenedik hét alatt. Ezek az emberek Isten és Krisztus bizonyságtevői lesznek a világban. A Sátán egyik célja az lesz, hogy minden – az ő ellenségéről szóló – bizonyságtételt eltöröljön a föld színéről. Arra indítja tehát a hamis egyházat, az Antikrisztust és a hamis prófétát, hogy háborút indítsanak Isten szentjei ellen (Dániel 7.25; Jelenések 13.7,15, 17.6). Sok hívő fog mártírhalált szenvedni hitéért (Jelenések 20.4), de a bizonyságtétel soha nem szűnik meg teljesen.

Izrael elpusztítása. Mivel Izrael megtérése az isteni királyság felállításának egyik kulcseleme, a Sátán továbbra is azon fog fáradozni, hogy elpusztítsa Izraelt. Mivel tisztában van azzal, hogy nem sok ideje van hátra, addig soha nem látott erővel veszi össztűz alá Izraelt (Jelenések 12). Amikor a zsidók fellázadnak az Antikrisztus ellen a templomban elhelyezett bálványkép miatt, az Antikrisztus korábban nem tapasztalt méretű támadást intéz a nemzet ellen (Máté 25.15-20). A történelem legszörnyűbb antiszemitizmusa lesz ez. Ezért utal Jeremiás úgy erre az időszakra, mint „Jákob nyomorúságának ideje” (Jeremiás 30. 4-7). A hetvenedik hét végén a Sátán a világ összes hadseregét Palesztinában gyűjti össze (Jelenések 116.13-14, 16). Ez Izrael végét jelentené (Zakariás 14.1-2), de Isten továbbra is megőriz egy maradékot (Jeremiás 30.7).

A seregek összegyűjtése. A Sátán végső célja a hetvenedik hét során, hogy összegyűjtse a világ összes hadseregét Izrael ellen Armageddonnál. Célja eléréséhez mind ő, mind a hamis próféta démoni erőkhöz folyamodnak segítségért (Jelenések 16.12-16). A hetvenedik hét végének közeledtével a Sátán felismeri, hogy Krisztus hamarosan visszatér Palesztinába, hogy felállítsa királyságát. Hogy ezt megakadályozza, a világ minden seregét összegyűjti, hogy az ő oldalán harcoljanak a Megváltó ellen (Zsoltárok 2.1-3; Jelenések 19.19). Ez lesz utolsó nevetséges próbálkozása, hogy megakadályozza a teokratikus királyság eljövetelét.

Isten céljai a hetvenedik héttel

A Sátán ellen folytatott harcában Istennek is négy fő célja van a hetvenedik héttel. Ezeket külön címszó alatt tárgyaljuk.

Sokak üdvözítése. A hetvenedik hét elején Isten kiválaszt, üdvözít és elpecsétel magának száznegyvennégyezer zsidó férfit, akik az egész világban bizonyságtevőiként fogják hirdetni Krisztus evangéliumát, amíg vissza nem jön (Jelenések 7.2-8). Evangelizációs tevékenységüknek köszönhetően pogányok tömegei fognak megtérni minden nyelvből, törzsből és nemzetből (Jelenések 7.9-17).[254] Izrael népéhez két különleges tanút küld Isten, akik öltözékükben az ószövetségi prófétákhoz hasonlók lesznek, nagy jeleket tesznek majd, és a megtérés evangéliumát hirdetik majd, hogy felkészüljenek a királyság eljövetelére (Jelenések 11.3-13).[255] Bizonyságtételükre sok zsidó fog megtérni, és ők is Isten tanúivá lesznek (Jelenések 12.17).[256] Isten tehát arra használja fel a hetvenedik hetet, hogy tovább növelje királysága alattvalóinak a számát.

A Sátán királyságának elpusztítása. Az ember bűnbeesésétől kezdve egészen a hetvenedik hétig Isten engedte a Sátánnak, hogy megpróbálja megdönteni Isteni királyságát. Megakadályozta ugyan Isten, hogy a Sátán elérje céljait, de nem hajtotta végre sem rajta, sem királyságán az ítéletet. Amikor azonban megjelenik az Antikrisztus és a Sátán végső próbálkozást tesz Isten királyságának megdöntésére, Isten beindítja azokat az eseményeket, amelyek végül mind a Sátán, mind az ő királysága bukását jelentik majd. Eljön tehát Isten színrelépésének a napja, így nem véletlenül nevezi a Biblia ezt a hetvenedik hetet az „Úr napjának” (2Thesszalonika 2.1-3).

A hetvenedik hét elsősorban ítélet lesz, melynek során Isten haragjával árasztja el a Sátán királyságának földi tartományát és alattvalóit (Zofóniás 1.14-18). A hét év előre haladtával egyre erősödnek az ítéletek, így a második három és fél év sokkal rosszabb lesz, mint az első. Ezért mondta Jézus a hetvenedik hét második feléről, hogy „olyan nagy nyomorúság lesz akkor, amilyen nem volt a világ kezdete óta mostanáig, és nem is lesz soha. Ha nem rövidülnének meg azok a napok, nem menekülne meg egyetlen halandó sem, de a választottakért megrövidülnek azok a napok.” (Máté 24.21-22). Az ítéletnek egyik hulláma éri a másikat, miközben a föld felszínének nagy része kihal, a hamis egyház, az Antikrisztus királyságának fővárosa és a világ lakosságának nagy hányada elpusztul (Jelenések 6, 8-11, 16-18). A világ megtanulja, milyen szörnyű következményei vannak annak, ha megtagadja Teremtője létezését.

A hét közepe felé Isten az egyik ítéletet kifejezetten a Sátán ellen indítja. Mihály arkangyal és a parancsnoksága alá beosztott angyalok támadást intéznek a Sátán és az ő angyalai ellen az égben, ahol jelenlegi lakhelye van (Jelenések 12.7). Ez a harc a szellemvilágban zajlik majd, melyben részleges vereséget szenved a Sátán; angyalaival együtt kizárattatik a mennyből, és levettetik a földre (Jelenések 12.8-9). Így a Sátán és egész királysága a földi világ korlátai közé szorul, hogy itt várja végső harcát Krisztussal.

Azzal, hogy Isten kiontja haragját a Sátánra, egyértelművé válik, hogy megkezdte teokratikus királyságának felállítását. Ezt látva, a mennyei teremtményekből a következő dicséret tör fel: „A világ felett a királyi uralom a mi Urunké, az ő Krisztusáé lett, és ő fog uralkodni örökkön-örökké.” (Jelenések 11.15).

„Most lett a mi Istenünké az üdvösség, az erő és a királyság, a hatalom pedig az ő Krisztusáé, mert levettetett testvéreink vádlója, aki a mi Istenünk színe előtt éjjel és nappal vádolta őket.” (Jelenések 12.10).

A seregek összegyűjtése. A Sátán nem az egyetlen, aki a hetvenedik hét végén Palesztinában akarja összegyűjteni majd a világ minden hadseregét. Istennek ugyanúgy célja van ezzel (Jelenések 16.1, 12; Zofóniás 3.8). Ő azért akarja összegyűjteni őket, hogy elpusztítsa az istentelen emberek seregeit (Zsoltárok 2.4-12).

Izrael megtérése. Isten egyik legfontosabb célja a hetvenedik héttel az, hogy igazi megtérésre vezesse választott népét. Izrael évszázadok óta a lázadás állapotában van, nem hajlandó megtérni, így a királyság sem jöhet el. Ennek következtében egyik üldöztetés éri a másik után, a pogány nemzetek az antiszemitizmus egyre szörnyűbb eszközeihez folyamodnak. Eddig azonban mindig voltak olyan országok, akikhez elnyomásuk idején fordulhattak a zsidók. 1900 évnyi szétszóródás után újra egy nemzetté lehettek, és saját földjükön lakhatnak (amit a Szentírás is megjósolt, hogy legkésőbb az Antikrisztus színrelépéséig ez megtörténik).

Amikor az Antikrisztus veszi üldözőbe a zsidókat, mégpedig olyan mértékben, amit még soha nem tapasztalt a zsidóság, nem lesz ország vagy nép, akitől segítséget kérjenek, hisz üldözőjük az egész világ ura lesz. Amikor a hetvenedik hét végén a világ minden hadserege ellenük vonul saját földjükön, a zsidó nép a teljes pusztulással néz farkasszemet. Isten mindezt a mérhetetlen nyomást használja fel arra, hogy sarokba szorítsa a népet, ahonnan semmilyen más kiút nem lesz, csak az, ha megtérnek Istenükhöz és Megváltójukhoz. A hetvenedik hét végén tehát Izrael végre őszinte megtéréssel fordul Istenéhez. Gyászolni fog a nép, hogy megfeszítette igaz Messiását, Jézus Krisztust, és Isten szabadításáért könyörög majd (Zakariás 12.10-14). Megtérésükre Isten azzal reagál, hogy megtisztítja népét a bűntől, és elküldi a Krisztust, hogy felállítsa a teokratikus királyságot (Zakariás 13.1).

Jézus Krisztus második eljövetele

Amint összegyülekeztek a seregek Armageddonnál és Izrael megtért, Jézus Krisztus fehér lovon ülve érkezik meg a mennyből – a fehér ló a győztes hadvezér jelképe. Vele együtt érkeznek a Menny angyali seregei. Az Antikrisztus, szövetségben a föld királyaival és azok seregeivel felvonul Krisztus és az ő angyalai ellen, de a Megváltó szava és ragyogó dicsősége azonnal a földre kényszeríti őket (2Thesszalonika 2.8; Jelenések 19.11-16, 19). Az Antikrisztust és a hamis prófétát élve a tűz tavába vetik, és örökre ott maradnak (Jelenések 19.20). A királyok és a seregek mind meghalnak, és madarak fogják széttépni testüket (Jelenések 19.17-18, 21). A Sátán királysága ezzel teljesen megsemmisül.

Maga a Sátán ezer évre a feneketlen mélységbe vettetik megkötözve. Ez azt jelenti, hogy Krisztus földi uralkodása alatt teljességgel cselekvőképtelen lesz. A teokratikus királyságban tehát semmilyen befolyást nem tud gyakorolni a világra (Jelenések 20.1-3).

Amikor Krisztus megérkezik a földre, összegyűjt minden szétszéledt zsidót Palesztina földjére. Ezután ítéletre viszi őket. A megmaradt lázadóktól megtisztítja a népet, a megmaradt zsidók pedig bemennek a királyságba (Ezékiel 20.34-38; Malakiás 3.2-3, 5; Máté 25.1-30; Róma 11.26-27).[257]

Izrael ítélete után Krisztus az életben maradt pogányokat gyűjti össze ítéletre. A hitetlenek elmennek „az ördögnek és angyalainak elkészített örök tűzre”, az üdvözültek pedig bemennek a királyságba (Jóel 3.1-2; Máté 25.31-46).[258]

Második eljövetelekor Krisztus feltámasztja az ószövetségi szenteket és a hetvenedik hét során meghalt szenteket (Dániel 12.2; Ézsaiás 26.19; Jelenések 20.4-5).[259] Ők is bemennek a teokratikus királyságba.

A teokratikus királyság leírása

Miután Krisztus elvégezte a második eljövetelével kapcsolatos tennivalóit, felállítja a megígért teokratikus királyságot (Jelenések 20.4-6). Az egész világ Krisztus uralma alá kerül, és „az asszonytól született” fogja kormányozni a földet Isten nevében és az Ő akaratával összhangban (Zsoltárok 2.7-8; Jelenések 11.15). Dávid leszármazottjaként Izrael királyaként fog uralkodni (Ézsaiás 9.6-7; Lukács 131-33). Ő lesz a királyok királya, és uraknak ura, így minden pogány király és uralkodó felett is Úr lesz (Jelenések 19.16). Így a föld újra élvezheti az isteni teokráciát, és újra Isten egyetemes birodalmának tartománya lesz.

A királyság megalapításával Krisztus hozzáfog ahhoz, hogy visszafordítsa az ember édeni bűnbeesésének tragikus következményeit. Megszelídít minden állatot (Ézsaiás 11.6-9, 65.25), meggyógyít minden betegséget és deformitást (Ézsaiás 33.24, 35.5-6), megszüntet minden veszélyforrást (Ezékiel 34-25-29), megnöveli az ember átlagéletkorát (Ézsaiás 65.20, 22), megtölti a földet fákkal és gyümölccsel (Ézsaiás 55.13; Ezékiel 47.12; Jóel 2.21-22), halakkal (Ezékiel 47.9-10), gabonával és borral (Jóel 2.24; Ámósz 9.13), az ember szolgálatába állítja és uralja a környezetet (Ezékiel 34.26-27), helyreállítja a szennyezés okozta károkat (Ezékiel 47.1-12), és eltörli a háborúkat és az igazságtalanságot (Ézsaiás 2.2-4, 9.6-7, 11.2-5; Jeremiás 23.5; Zakariás 9.9-10; Mikeás 4.-3). Ezek azok a változások, amiket Krisztus és Péter úgy hívott, hogy „a megújult világ”, „a felüdülés ideje”, és „a mindenség ujjá teremtése” (Máté 19-28; ApCsel 3.19-21). Valóban az lesz jelenlegi világunk aranykora.

A teokratikus királyság alatt Izrael végre betölti az Isten által eredetileg neki szánt lelki szerepet (2Mózes 19.5-6). Papok nemzetségeként vezetik majd az egész világot Isten imádatában. Minden nép minden évben Jeruzsálembe járul majd, hogy imádja Krisztust (Zakariás 14.16-21).

A királyság alattvalói nem lesznek mások, mint a korábbi korok minden szentje, aki valaha is élt a földön. Egyetlen hitetlen sem léphet be a királyságba a hetvenedik hétből. Idővel azonban, a hetvenedik hetet túlélt szentek, akik halandó testükben léptek be az ezeréves királyságba, gyermekeknek adnak majd életet, akik nincsenek újjászületve. Minden bizonnyal a gyermekek nagy többsége megtér és újjászületik ahogy felnő, de lesznek olyanok is, akik elutasítják Krisztust. Annak ellenére történik meg ez az elutasítás, hogy Krisztus dicsőséges jelenléte ragyogja be a világot, szinte tökéletes állapotok uralkodnak akkor a földön, és a Sátánnak semmi befolyása nem lesz rájuk. Ez megmutatja, hogy az emberiség bűnbeesése óta az emberi lázadás valójában nem sátáni befolyásnak, a rossz földi körülményeknek, és nem is Isten láthatatlanságának volt köszönhető. Nem, hanem az ember saját bűnös természetéből fakadt mindez.

Ezek a hitetlenek mind meghajolnak majd Krisztus keménykezű uralma alatt. Irritálni fogja őket az abszolút igazságosság, és az a rendíthetetlen igazság, amivel folyamatosan uralkodni fog az egész világ felett (Ézsaiás 11.3-5, 9.7).[260] Bárki, aki nyíltan fellázad, vagy a nyilvánosság előtt bűnt követ el, azonnal halállal lakol tettéért (Zsoltárok 72.1-4; Ézsaiás 11.4, 29.20-21; Jeremiás 31.29-30).[261] A halált elkerülendő, sokan inkább elrejtik lázadó indulataikat, remélve, hogy lehetőségük adódik megdönteni Krisztus hatalmát.

A teokratikus királyság ezer éven át fog tartani jelenlegi földünkön (Jelenések 19.4-6). Ezért nevezi sok igemagyarázó az ezeréves királyságnak, vagy millenniumnak.

A Sátán utolsó próbálkozása

A Sátán ezeréves fogsága alatt bőven lesz ideje arra, hogy átgondolja, milyen hibákat követett el az Isten királysága ellen vívott harcában. Verségéből biztosan sokat tanul, jobban megismeri Isten stratégiáját, és új terveket szőhet ellensége legyőzésére. Idővel elhiteti magával, hogy ha kapna még egy esélyt, biztosan le tudná győzni a szuverén Istent.

Isten saját teljhatalmának bizonyítása érdekében ad még egy esélyt a Sátánnak, hogy kipróbálja addigi legjobb tervét. Szabadon engedi a Sátánt a feneketlen mélységből egy rövid időre miután véget ért az ezer évig tartó teokratikus királyság (Jelenések 20.3, 7). Megtévesztéssel sikerül összegyűjtenie a királyság minden egyes elégedetlen alattvalóját, akik addig elrejtették Krisztus iránti gyűlöletüket (Jelenések 20.8). Háborút indítanak a szentek ellen, de Isten egyetlen szempillantás alatt véget vet a lázadásnak, és az égből jövő tűzzel sújtja őket (Jelenések 20.9). Ekkor vettetik a Sátán a tűz tavába az Antikrisztus és a hamis próféta mellé, hogy örök szenvedés legyen részük (Jelenések 20.10). Semmi kétségünk nem lehet afelől, hogy a gonosz angyalok vele együtt vettetnek a tűz tavába.[262] Soha többet nem fogja kérdőre vonni Isten szuverenitását.

A hitetlenek ítélete

A Sátán végső vereségét követően királyságának minden alattvalója minden korból feltámaszttatik, hogy Isten nagy fehér trónusa előtt kapja meg ítéletét. Mivel ezek az emberek mind hitetlenek, az ítélet célja annak megítélése, hogy milyen mértékű lesz örök büntetésük, nem pedig az, hogy elvesznek-e vagy üdvözülnek.[263] Amikor az ítélet véget ér, minden hitetlen a tűz tavába vettetik örök szenvedésre (Jelenések 20.11-15). Így tehát a Sátán teljes királysága tudatos és örökké tartó szenvedésben marad Istentől elválasztva.

A halál, a menny és a föld elpusztítása

Mielőtt Isten véget vetne ennek a világnak azzal, hogy teljesen elpusztítja a jelenlegi mennyet és a földet, eltörli a halált (Jelenések 20.14). Mivel a halál az ember utolsó ellensége, melyet le kell győzni, ez lesz a jele annak, hogy Isten Krisztus munkája által teljes mértékben visszafordította az ember lázadásának tragikus következményeit (1Korinthus 15.24-26). Isten minden kétséget kizáróan bizonyítja, hogy ő az egyedüli szuverén Úr: legyőzi a Sátánt és királyságát örökre, felállítja saját teokratikus királyságát a földön, és visszafordítja az ember lázadásának tragikus következményeit.

Ezzel beteljesül Isten célja az emberiség történelmével, így nem marad más hátra, mint hogy Isten elpusztítsa a jelenlegi Mennyet és a Földet, ami még mindig magán viseli a lázadás jegyeit. Új eget és új földet teremt Isten a régiek helyébe (Jelenések 21.1; 2Péter 3.10-13).

Az eljövendő örökkévalóság leírása

Isten minden angyali és emberi teremtménye fogja lakni az új Mennyet és az új Földet örökre. Isten és Krisztus dicsőséges jelenlétét, közösségét és áldását élvezhetik majd örökre. Az egyik nagy áldás, hogy egyáltalán nem lesz bűn, halál, fájdalom, és szomorúság (Jelenések 21-22). Soha többet nem lesz lázadás Isten királyságában.

Befejezés

Javasolt megoldások felmerülő problémákra

A Biblia történelem-filozófiája legalább két kérdést vet fel sokak gondolkodásában. Az első probléma a következő: miért teremtette Isten alattvalóit a lázadás lehetőségével, hiszen látjuk, mennyi fájdalommal és szenvedéssel járt lázadásuk? Úgy is fel lehetne tenni ezt a kérdést, hogy miért adott Isten az angyaloknak és az embernek saját akaratot és képességet, hogy válasszon az engedelmesség és a lázadás között.

A Biblia nem válaszolja meg a kérdést. Ésszerűnek tűnik azonban az a feltételezés, hogy Isten valódi közösségben akart lenni teremtményeivel, szeretetet és imádatot akart tőle kapni (1Mózes 3.8-9). Az őszinte közösséget, szeretet és imádatot nem lehet kikényszeríteni vagy gépiesíteni. Csak önként adhatóak ezek. Csak az tud ilyet önként adni, akinek saját akarata van, és képes önállóan döntést hozni. Úgy tűnik Isten úgy ítélte meg, hogy az önkéntes imádat – még akkor is, ha azzal együtt járt a lázadás kockázata – többet ér, mint egy beprogramozott, mechanikus válasz, ami kizárja a lázadás lehetőségét.

A második probléma a következőképpen hangzik: miért engedi Isten, hogy ilyen sokáig tartson a lázadás? Miért nem azzal mutatta meg szuverenitását, hogy lázadása pillanatában elpusztította a Sátánt? A Biblia erre sem ad választ. Talán ha Isten azonnal elpusztította volna a Sátánt, a többi teremtmény arra a következtetésre jutott volna, hogy a Sátán csak azért veszített Istennel szemben, mert nem jó módszert választott, vagy mert nem volt elég ideje kidolgozni terveit. Így mások – azt gondolva, hogy ők ennél többre is képesek – megpróbálnának Isten felé emelkedni, és így a királyság újabb és újabb lázadásokat szenvedne el. A későbbi lázadások elkerülése végett Isten minden időt megad a Sátánnak arra, hogy kipróbáljon minden lehetséges módszert Isten megdöntésére. E fájdalmas lecke során minden teremtményének örökre az emlékezetébe vési, hogy bármennyi ideig és bármilyen módszerrel is próbálkozzon, soha senki nem lesz képes megdönteni Isten szuverén uralmát. Minden próbálkozás csak fájdalommal jár és vereséggel végződik.

Válaszok az ember alapvető kérdéseire

A Biblia történelem-filozófiája az ember három alapvető kérdésére ad választ. Az első kérdésre (Honnan jöttünk?) a Biblia válasza az, hogy a szuverén mindenható Isten teremtményei vagyunk. A második kérdésre (Miért vagyunk itt?) így válaszol: az élet célja megismerni Istent, királysága alattvalóiként szolgálni őt, és bizonyságot tenni róla a világban.

Végezetül a Biblia kettős választ ad arra a kérdésre, hogy „Merre tartunk?”. Először is: a világ és az emberi faj a Sátán és királysága végső veresége felé tart, és egyben az isteni királyság felállítását várja. Másodszor: egyénileg vagy az örök áldások, vagy az örök büntetés felé tartunk attól függően, hogy melyik királysághoz tartozunk. Mindannyian a Sátán királyságának alattvalóiként születtünk ebbe a világba, amire az Isten ítélete vár. De mivel Jézus Krisztus kifizette a teljes árat bűneinkért, az Isten királyságának tagjai lehetünk, minden ítélettől megmenekülhetünk, ha rábízzuk magunkat a Megváltóra, Jézus Krisztusra (Kolossé 1.13-14; Róma 8.1). Mivel lehetetlen felülbírálni a szuverén Bíró és Király döntését, bolond az az ember, aki „nem törődik ekkora üdvösséggel” (Zsidók 2.1-3; Zsoltárok 2.10-12).

A WOL Élet Szava Bibliaiskoláról

További információt itt kaphatsz -

Honlap:  www.bibliaiskola.org

Email: felvetel@eletszava.org

Telefon: 06-29-426-003

A bibliaiskolát bemutató videó megtekintéséhez és további információért kattints ide.

[1] W. E. Vine, An Expository Dictionary of New Testament Words, 320. o.

[2] H. C. Leupold, Exposition of Genesis, 226. o.

[3] u.o., 345-346. o.

[4] u.o., 328. o.

[5] Samuel J. Schultz, The Old Testament Speaks, 17. o.

[6] Leupold, Genesis, 413. o.

[7] C. H. Mackintosh, Notes on the Book of Exodus, régi kiadás, 126. o.; új kiadás: Genesis to Deuteronomy, 183. o.

[8] John C. Whitcomb Jr., The Millenial Temple of Ezekiel 40-48, 6. o.

[9] Schultz, Old Testament, 84. o.

[10] John J. Davis, Conquest and Crisis, 19. o.

[11] u.o., 40. o.

[12] u.o., 77. o.

[13] u.o., 97. o.

[14] Charles C. Ryrie, The Basis of the Premillennial Faith, 77. o.

[15] u.o., 81. o.

[16] u.o., 80-81. o.

[17] Schultz, Old Testament, 139. o.

[18] John J. Davis, The Birth of a Kingdom, 189. o.

[19] Schultz, Old Testament, 198-199. o.

[20] u.o. 199. o.

[21] u.o. 154. o.

[22] u.o. 201. o.

[23] u.o. 214. o.

[24] u.o. 167. o.

[25] u.o. 225. o.

[26] u.o. 226. o.

[27] u.o. 228. o.

[28] u.o. 154. o.

[29] A. T. Holmstead, History of the Persian Empire, 50. o.

[30] J. C. Whitcomb, Jr., Kiadatlan órai jegyzetek

[31] Samuel J. Schultz, The Old Testament Speaks, 412. o.

[32] Charles F. Pfeiffer, Exile and Return, 119. o.

[33] Whitcomb

[34] Norman H. Snaith, The Jews from Cyrus to Herod, 21. o.

[35] u.o. 22. o.

[36] Charles F. Pfeiffer, An Outline of Old Testament History, 141. o.

[37] Snaith, The Jews from Cyrus, 23. o.

[38] u.o. 23. o.

[39] u.o. 22., 25-29. o.

[40] u.o. 29. o.

[41] u.o. 30. o.

[42] u.o. 35., 37. o.

[43] u.o. 37. o.

[44] Pfeiffer, Outline, 143. o.

[45] Snaith, The Jews from Cyrus, 37. o.

[46] u.o.

[47] Pfeiffer, Outline, 145. o.

[48] Snaith, The Jews from Cyrus, 37-39. o.

[49] Pfeiffer, Outline, 145. o.

[50] u.o. 146. o.

[51] Snaith, The Jews from Cyrus, 54. o.

[52] Merill C. Tenney, New Testament Times, 142. o.

[53] Fox, Book of Martyrs, 17. o.

[54] Earle E. Cairns, Christianity Through the Centuries, 98. o.

[55] Fox, Martyrs, 19. o.

[56] u.o. 17-18. o.

[57] Cairns, Christianity, 98. o.

[58] u.o.

[59] u.o. 100. o.

[60] u.o.

[61] u.o. xxii. o.

[62] u.o. 101. o.

[63] u.o.

[64] Jesse Lyman Hurlbut, The Story of the Christian Church, 73. o.

[65] Cairns, Christianity, 135. o.

[66] Hurlbut, Story, 79. o.

[67] u.o.

[68] u.o. 80.

[69] u.o.

[70] Cairns, Christianity, 109., 122. o.

[71] u.o. 80. o.

[72] u.o. 160. o.

[73] Adolf Harnack, Millenium, 496. o.

[74] John F. Walvoord, The Millenial Kingdom, 44. o.

[75] u.o. 45. o.

[76] Harnack, Millenium, 496. o.

[77] u.o.

[78] Walvoord, 47-48. o.

[79] u.o. 50-51. o.

[80] Cairns, Christianity, 161. o.

[81] Walvoord, 50. o.

[82] u.o. 45. o.

[83] u.o. 51.

[84] Cairns, Christianity, 161. o.

[85] Hurlbut, Story, 130-131. o.

[86] u.o. 115. o.

[87] u.o. 116. o.

[88] u.o. 117. o.

[89] u.o.

[90] Harnack, Millenium, 497. o.

[91] Ezekről a csoportokról bővebben: E. H. Broadbent, The Pilgrim Church, 1963.

[92] Hurlbut, Story, 150. o.

[93] u.o. 143. o.

[94] u.o. 142-143. o.

[95] Cairns, Christianity, 283. o.

[96] u.o. 284. o.

[97] Hurlbut, Story, 150. o.

[98] Cairns, Christianity, 287. o.

[99] Hurlbut, Story, 150-151. o.

[100] Cairns, Christianity, 287. o.

[101] Hurlbut, Story, 151. o.

[102] u.o. 151-154. o.

[103] u.o. 155-156. o.

[104] Cairns, Christianity, 331-333. o.

[105] Hurlbut, Story, 156. o.

[106] Cairns, Christianity, 341-343. o.

[107] u.o. 349-353, 333-334. o.

[108] u.o. 344-348. o.

[109] u.o. 354-362. o.

[110] u.o. 385-386. o.

[111] Cairns, Chirstianity, 379-380. o.

[112] u.o. 377-378. o.

[113] u.o. 378. o.

[114] u.o. 376-378, 350. o.

[115] u.o. 343. o.

[116] u.o. 360. o.

[117] u.o. 361-362. o.

[118] Louis B. Wright, “The World of Elizabeth I.”, 673. o.

[119] Cairns, Christianity, 362. o.

[120] u.o. 351. o.

[121] u.o. 380-382. o.

[122] u.o. 338. o.

[123] u.o. 331-334. o.

[124] u.o. 332-333. o.

[125] u.o. 405. o.

[126] u.o. 407. o.

[127] u.o. 407-408. o.

[128] u.o. 408, 410. o.

[129] u.o. 409. o.

[130] u.o.

[131] u.o. 411. o.

[132] u.o.

[133] u.o. 412-414. o.

[134] u.o. 416-419. o.

[135] u.o. 401. o.

[136] John Dillenberger és Claude Welch, Protestant Christianity, 157. o.

[137] u.o. 158. o.

[138] u.o. 181. o.

[139] u.o. 197. o.

[140] u.o. 188.

[141] u.o.

[142] u.o. 197. o.

[143] u.o. 189. o.

[144] u.o. 195. o.

[145] Cairns, Christianity, 447. o.

[146] Dillenberger és Welch, Protestant, 195. o.

[147] u.o. 189. o.

[148] u.o. 194. o.

[149] u.o. 195. o.

[150] u.o.

[151] Donald Grey Barnhouse, The Invisible War, 66. o.

[152] Cairns, Christianity, 449-450. o.

[153] Dillenberger és Welch, Protestant, 239. o.

[154] u.o. 240. o.

[155] Cairns, Christianity, 452. o.

[156] Dillenberger és Welch, Protestant, 239. o.

[157] u.o. 241. o.

[158] u.o. 201-202. o.

[159] u.o. 202. o.

[160] u.o.

[161] Cairns, Christianity, 450. o.

[162] u.o. 451. o.

[163] Dillenberger és Welch, Protestant, 206. o.

[164] Cairns, Christianity, 451. o.

[165] Dillenberger és Welch, Protestant, 206. o.

[166] Cairns, Christianity, 451. o.

[167] Dillenberger és Welch, Protestant, 202. o.

[168] u.o.

[169] G. G. Simpson, The Meaning of Evolution, 344. o.

[170] Dillenberger és Welch, Protestant, 205-206. o.

[171] Cairns, Christianity, 451. o.

[172] u.o. 439., 456. o.

[173] u.o. 454-456. o.

[174] u.o. 456. o.

[175] u.o. 457. o.

[176] Dillenberger és Welch, Protestant, 199. o.

[177] u.o. 200. o.

[178] u.o.

[179] u.o. 199. o.

[180] u.o. 222. o.

[181] u.o. 200. o.

[182] Dillenberger és Welch, Protestant, 207. o.

[183] u.o. 211. o.

[184] u.o. 225. o.

[185] u.o. 212-213. o.

[186] u.o. 213. o.

[187] u.o.

[188] u.o. 213-214. o.

[189] u.o. 214. o.

[190] u.o. 215. o.

[191] u.o.

[192] u.o. 216. o.

[193] u.o. 217. o.

[194] u.o. 217-218. o.

[195] u.o. 218. o.

[196] u.o. 219., 222. o.

[197] u.o. 219-220. o.

[198] u.o. 218., 222. o.

[199] u.o. 219. o.

[200] u.o. 219-222. o.

[201] Cairns, Christianity, 464. o.

[202] Dillenberger és Welch, Protestant, 223. o.

[203] u.o. 243. o.

[204] u.o. 244. o.

[205] u.o. 232. o.

[206] Cairns, Christianity, 463. o.

[207] u.o.

[208] Dillenberger és Welch, Protestant, 232., 246. o.

[209] u.o. 252. o.

[210] Cairns, Christianity, 481. o.

[211] u.o.

[212] u.o.

[213] u.o. 480. o.

[214] Dillenberger és Welch, Protestant, 291. o.

[215] u.o. 292. o.

[216] u.o.

[217] u.o. 294. o.

[218] u.o. 295. o.

[219] u.o. 253., 290. o.

[220] u.o. 253. o.

[221] u.o. 258. o.

[222] u.o.

[223] u.o. 264-166. o.

[224] u.o. 269-273. o.

[225] u.o. 277-278. o.

[226] u.o. 279. o.

[227] u.o. 274. o.

[228] u.o. 281. o.

[229] u.o. 274. o.

[230] u.o. 276. o.

[231] u.o.

[232] u.o. 279. o.

[233] u.o. 282-283. o.

[234] u.o. 258. o.

[235] u.o. 259. o.

[236] John Charles Cooper, The Roots of the Radical Theology, 118., 121. o.

[237] u.o. 135. o.

[238] u.o. 141. o.

[239] Gertrude Himmelfarb, Darwin and the Darwinian Revolution, 386. o.

[240] Cooper, Roots, 155. o.

[241] Dillenberger és Welch, Protestant, 290. o.

[242] Cooper, Roots, 155. o.

[243] u.o. 111-114. o.

[244] u.o. 117. o.

[245] u.o. 113.o.

[246] u.o. 128. o.

[247] u.o. 148. o.

[248] u.o. 156-157. o.

[249] u.o. 154. o.

[250] u.o. 154-155. o.

[251] u.o. 155. o.

[252] u.o. 156. o.

[253] J. Dwight Pentecost, Things To Come, 204-205., 259-263. o.

[254] u.o. 300. o.

[255] u.o. 211-212. o.

[256] u.o. 295., 297. o.

[257] u.o. 413-415. o.

[258] u.o. 415-422. o.

[259] u.o. 411. o.

[260] u.o. 503. o.

[261] u.o.

[262] u.o. 422-423. o.

[263] u.o. 424. o.

Table of Contents

Szerzői jogok

Tartalomjegyzék

Bevezetés

Első fejezet:A konfliktus háttere

Az örökkévaló múlttól a teremtésig

Az angyalok bukásától a Megváltó ígéretéig

A Sátán lázadása

A többi angyal lázadása

Az ember lázadása

Az ember bukásának következményei

A történelem célja

Az első ígéret a Megváltó eljöveteléről

A konfliktus stratégiája

Második fejezet:A konflktus történeteaz első emberi születéstől a pusztai vándorlásig

Az első születés és gyilkosság

Az emberi faj hittől való elfordulása

Az özönvíz

Az új kezdet és az újabb hittől való elfordulás

Az ábrahámi szövetség

Utazás Egyiptomba

A kivonulás

A mózesi szövetség

A hittől való elfordulás veszélye

A szent sátor és az áldozatok

A kádes-barneai kudarc s a pusztai vándorlás

(Untitled)

Harmadik fejezet:A konfliktus történeteKánaán meghódításától Júda bukásáig

Kánaán meghódítása és felosztása

A bírák korszaka

Sámuel szolgálata

Saul hittől való elfordulása

A Dáviddal kötött szövetség

Dávid megpróbáltatásai

Salamon hittől való elfordulása

A királyság kettészakadása

Az északi királyság hanyatlása és bukása

A déli királyság hanyatlása és bukása

(Untitled)

Negyedik fejezet:A konfliktus leírásaa babiloni fogságtól krisztus mennybemeneteléig

A babiloni fogság

A perzsa korszak

A próféták üzenete

A görög korszak

A római kor kezdete

Jézus Krisztus élete és szolgálata

Ötödik fejezet:A konfliktus leírásaIzrael áldásos pozíciójának elveszítésétől a reformációig

Izrael áldásos pozíciójának elveszítése

A jelenlegi diszpenzáció antiszemitizmusa

Az egyház születése

Az egyházat ért korai támadások

A római üldözések

Az egyház hittől való elfordulása

Az Iszlám fenyegetése

Isten ellenlépése az egyház hitehagyását követően

A reneszánsz

A reformáció

Hatodik fejezet:A konfliktus leírásaaz ellenreformációtól Ritschl filozófiájáig

Az ellenreformáció

A protestantizmust ért belső támadások

A modern kor hitehagyása

A racionalizmus és az empirizmus felemelkedése

A deizmus kialakulása

Isten ellenlépése a racionalizmusra, az empirizmusra és a deizmusra

Kant, Hegel és Schleiermacher filozófiája

A destruktív kritika fejlődése

A kereskedelem fellendülése

A kommunizmus születése

Az evolúciós elmélet hatása

Isten ellenlépése a 19. században

Ritschl filozófiája

Hetedik fejezet:A konfliktus leírásaa liberális protestantizmustól a jelenkorig

A modern kor hittől való elfordulásának folytatása

A liberális protestantizmus alapelvei

A népi evangélium megjelenése

Isten válasza a liberális protestantizmusra

Az ökumenikus mozgalom születése

A neo-ortodoxia kialakulása

Isten személyes voltának tagadása

A tagadás eredménye

Nyolcadik fejezet:A konfliktus leírásaaz elragadtatástól az örökkévaló jövőig

Az igaz egyház elragadtatása

Dániel hetvenedik hete

A Sátán célja a hetvenedik héttel

Isten céljai a hetvenedik héttel

Jézus Krisztus második eljövetele

A teokratikus királyság leírása

A Sátán utolsó próbálkozása

A hitetlenek ítélete

A halál, a menny és a föld elpusztítása

Az eljövendő örökkévalóság leírása

Befejezés

Javasolt megoldások felmerülő problémákra

Válaszok az ember alapvető kérdéseire

A WOL Élet Szava Bibliaiskoláról